Справа № 128/1442/23 
Провадження № 22-ц/4808/632/24 
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т. Л. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Пнівчук О.В., Баркова В.М.,
за участю секретаря        Кочубей І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ружицького Віталія Миколайовича на рішення Яремчанського міського суду від 12 лютого 2024 року, ухвалене в складі судді Ваврійчук Т.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 належний йому відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та зобов`язати ОСОБА_1 передати йому вказаний автомобіль у належному технічно-справному стані, а також зобов`язати ОСОБА_3 передати йому ключі від замка запалення цього автомобіля.
Позовні вимоги було мотивовано тим, що весною 2017 року син позивача передав спірний автомобіль на підставі усної домовленості у тимчасове користування ОСОБА_3 , однак оскільки в подальшому останній перестав виходити на зв`язок, він звернувся із заявою у правоохоронні органи про вчинення кримінального правопорушення. З відповіді поліції довідався, що ОСОБА_3 передав вказаний автомобіль ОСОБА_4 , який в свою чергу розмістив його на земельній ділянці біля виробничих будівель, які належать ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
У серпні 2021 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_4 про витребування вказаного автомобіля із чужого незаконного володіння, у задоволенні якого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2022 року відмовлено за недоведеністю.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також наявні за вказаною адресою виробнича будівля та трансформаторна підстанція належать на праві приватної власності ОСОБА_1 . Тому 26.12.2022 року він звернувся до ОСОБА_1 із вимогою повернення автомобіля, яка залишена ним без реагування.
Із урахуванням викладеного, відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321, 387, 391 ЦК України просив позов задовольнити.
18.10.2023 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову, відповідно до якої позовні вимоги викладено у наступній редакції: 1) витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 на праві власності у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року; 2) зобов`язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 у володіння в належному технічно-справному стані вказаний автомобіль та ключі до замка запалення. Позовну вимогу до ОСОБА_3 позивач просив залишити без розгляду. В обґрунтування вказаної заяви зазначав, що позивач отримав відповідь з ВП №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області 35429/202-2023 від 02.05.2023 року, з якої слідує, що належний йому на праві власності автомобіль марки ЗИЛ, реєстраційний номер НОМЕР_3 , знаходиться за адресою: смт. Літин вул. Б. Хмельницького, 97а.
Ухвалою суду від 18.10.2023 року позов в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про зобов`язання передати ключі від замка запалювання автомобіля марки ЗИЛ, модель 131 А, реєстраційний номер НОМЕР_3 , залишено без розгляду за заявою позивача.
Рішенням Яремчанського міського суду від 12 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 та ключі до замка запалення вказаного автомобіля. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1073,60 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Ружицький В.М. подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що із практики Верховного Суду в постановах від 21 червня 2018 року у справі №703/5364/15-ц, від 31 березня 2021 року у справі №752/4033/16-ц, від 06 листопада 2018 року у справі №822/551/18 та ін. можна дійти висновку, що при віндикаційному позові на позивача покладено обов`язок доведення обставин: порушення прав позивача відповідачем на індивідуально визначене майно; факту заволодіння відповідачем майном позивача (активна поведінка); наявність такого майна у відповідача на момент розгляду справи; коли та при яких обставинах майно вибуло з володіння власника - коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо, тобто, доведення незаконності вибуття цього майна з володіння позивача. Проте позивачем не доведено жодної з наведених вище обставин. А докази, на які посилався суд першої інстанції, не містять інформації про предмет доказування та є суперечливими, в своїй більшості ґрунтуються на поясненнях ОСОБА_2 які надавались ним у даній справі та справі №127/21736/21, і є взаємовиключними.
Посилається на те, що ОСОБА_1 ніколи не перебував та не перебуває з позивачем у жодних відносинах, в тому числі з приводу спірного автомобіля, вони не знайомі. Також він не знайомий з ОСОБА_5 .
Позивач у позові посилається на те, що передав власний автомобіль третім особам, а не відповідачу, і передав добровільно, що має визначальне значення для віндикаційного позову.
Звертає увагу на те, що в матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтвердив факт володіння відповідачем спірним транспортним засобом із відповідними індивідуально визначеними ознаками. А щодо посилання суду першої інстанції на лист ВП №3 Вінницького районного управління поліції від 25 січня 2024 року №1131/202-2024, то такий не містить жодної інформації, за змістом якої можна встановити знаходження майна позивача у незаконному володінні відповідача.
Долучені позивачем фотографії, датовані 08 листопада 2021 року, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки стосуються обставин, що існували до звернення позивача з даним позовом до суду, і які досліджувались Вінницький міським судом у справі №127/21736/21. Більше того, такі фотографії не містять належної, достовірної інформації про те, що зображений на них автомобіль є автомобілем позивача (зовнішній вигляд не відповідає описовій інформації в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), а територія, де вони ймовірно зроблені, є територією відповідача (відсутня інформація про адресу знаходження зображених на фото будівель, їх номер тощо). Можлива візуальна схожість зображених на фото будівель із належними відповідачу не може бути доказом, який підтверджує володіння відповідачем рухомим майном позивача. Крім того, вважає, вказані фотографії недопустимими доказами, оскільки позивачем всупереч ч. 4 ст.100 ЦПК України не зазначено про наявність у нього або в іншої особи оригіналу електронного доказу.
Щодо наявних у справі інших довідок, листів ВП №3 Вінницького районного управління поліції, то вказує, що такі за своїм змістом є суперечливими та не доводять факту перебування у володінні відповідача автомобіля позивача з відповідними індивідуально визначеними ознаками.
Не погоджується і з тим, що суд першої інстанції взяв до уваги протокол допиту потерпілого ОСОБА_2 від 28 липня 2023 року у кримінальному провадженні №12023020050000368 від 08 липня 2023 року, оскільки такий містить суперечливі дані, а суду не надано доказів того, що позивач здійснював переобладнання автомобіля.
Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №822/551/18 дійшов висновку, що протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в цивільному судочинстві.
Зазначає, що суд першої інстанції витребував у відповідача ключі до замка запалення спірного автомобіля, незважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів наявності таких ключів у відповідача, втім, як і доказів перебування спірного автомобіля у володінні ОСОБА_1 .
Також вважає, що суд порушив норми процесуального права. Так, 17 жовтня 2023 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, за змістом якої такі вимоги скеровані виключно до ОСОБА_1 , в тому числі, про витребування у останнього ключів від замка запалення. Водночас у цій заяві вказано про залишення без розгляду позову в частині вимог до ОСОБА_3 . В оскарженому рішенні суд вказав, що вказана заява позивача є заявою про зміну предмету позову, однак ні ухвала від 18 жовтня 2023 року, якою позов в частині вимог до ОСОБА_3 залишено без розгляду, ні протокол судового засідання не містять судового рішення стосовно прийняття (неприйняття) до провадження заяви про змінений предмет позову, що унеможливлювало розгляд справи в редакції вимог заяви про зміну предмету позову. Тому вважає, що суд зобов`язаний був розглядати спір в частині вимог до ОСОБА_6 в редакції позовних вимог від 14 квітня 2023 року. Також зазначає, що в основу оскарженого рішення покладено докази, отримані судом з порушенням процедури, встановленої ст. 83 ЦПК України, тобто долучені до справи у день ухвалення оскарженого рішення без встановлення позивачу додаткового строку на подання таких доказів, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений права на надання відповідних заперечень, доказів на спростування долучених позивачем доказів.
Вказує, що обґрунтування витрат відповідача за надання правової допомоги адвокатом буде надано в порядку ч. 8 ст. 141 ЩІК України, попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 15000 грн.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, вирішити питання розподілу судових витрат.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Зазначає, що 15.01.2024 року в судовому засіданні представник відповідача заперечив те, що автомобіль знаходиться на земельній ділянці відповідача і повідомив суду, що за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться інші земельні ділянки, які належать іншим власникам. Судом задоволено клопотання представника позивача оголосити перерву для того, щоб спростувати твердження відповідача, які він не заявляв до розгляду справи по суті. І 12.02.2024 року представник позивача через електронний кабінет направив письмові пояснення із долученими копіями документів та доказів на уточнення існуючих обставин, з клопотанням про встановлення додаткового строку для надання доказів, яке й було задоволено під час судового розряду. Вказує, що долучені докази не є заявою про зміну підстав позову.
Щодо електронних доказів, в тому числі фотографій автомобіля, які надані через електронний кабінет, то такі є оригіналами електронних доказів, що відповідає ст. 7 Закону України «Про електроні документи» та правовому висновку Верховного суду, висловленому в постанові від 10.09.2020 року у справі №751/6069/19.
Твердження про недопустимість протоколу допиту позивача з посиланням на постанову Верховного Суду від 06.11.2018 року в справі 822/551/18 вважає неприйнятним, оскільки в ній зазначено, що до винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказам в адміністративному судочинстві. Водночас, відповідач в судових засіданнях не ставив під сумнів жодного доказу по справі, а його доводи про недопустимість доказів є безпідставними.
Щодо судових витрат відповідача в розмірі 15000 грн., які він очікує понести, вказує, що зазначена сума заявлена без попереднього розрахунку суми витрат, що є невиконанням вимог ч. 2 ст. 134 ЦПК України, і відповідно, підставою для відмови у відшкодуванні таких.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 – адвокат Ружицький В.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник позивача – адвокат Верещак В.М. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року (а.с. 7).
Згідно копії Довідки «Про результати перевірки звернення ОСОБА_2 », складеної 11.09.2018 року оперуповноваженим СКП Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ст. лейтенантом поліції Дмитренком М., 16.08.2018 року до чергової частини Літинського відділення поліції надійшла заява ОСОБА_2 про те, що невідомі особи в середині липня 2018 року незаконно заволоділи належним йому транспортним засобом марки ЗИЛ, НОМЕР_3 , який знаходився на зберіганні в ОСОБА_3 . Вказана заява зареєстрована у ЖЄО 16.08.2018 року за №2894. За результатами перевірки звернення в ході виїзду слідчо-оперативної групи було встановлено, що транспортний засіб марки «ЗИЛ 131 А», реєстраційний номер НОМЕР_3 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на території ФОП «Чайка», куди попередньо його пригнав та поставив на зберігання ОСОБА_3 зі згоди ОСОБА_4 , але про дану дію не повідомив ОСОБА_7 , який надав цей автомобіль ОСОБА_3 на підставі усної домовленості. ОСОБА_3 був зареєстрований як ФОП та надав послуги з транспортного перевезення цим автомобілем та мав договір із ДП «Хмільницьке лісове господарство». Спірний автомобіль належить ОСОБА_2 , який попередньо на підставі усної домовленості надав його у користування своєму синові ОСОБА_7 , який на той час працював лісничим Літинського лісництва та використовував цей транспортний засіб для перевезення деревини. У 2016 році вказаний автомобіль був переданий у користування ФОП ОСОБА_3 . Однак через деякий час ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_3 про необхідність припинити діяльність, так як останній надалі не буде здійснювати перевезення деревини. Вказаний транспортний засіб ОСОБА_7 залишив ОСОБА_3 , який використовував його у власних цілях та зберігав його у себе вдома. Через певний проміжок часу ОСОБА_3 , попередньо не повідомивши ОСОБА_7 , перегнав автомобіль на територію ФОП « ОСОБА_8 » для зберігання, обґрунтовуючи відсутністю місця на території його домогосподарства (а.с. 8).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2021 року у цивільній справі №127/21736/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння за клопотанням позивача вжито заходи забезпечення позову та заборонено ОСОБА_4 та/або будь-яким іншим особам вчиняти певні дії, а саме розбирати на частини та/або розукомплектовувати, переміщати, передавати, керувати автомобілем марки ЗИЛ 131А, д.н.з НОМЕР_3 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 140).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2022 року у цій справі №127/21736/21, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13.12.2022 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Зазначено, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості та докази щодо наявності належного ОСОБА_2 автомобіля марки ЗИЛ 131 А, реєстраційний номер НОМЕР_3 в натурі у незаконному володінні саме відповідача – ОСОБА_4 як станом на момент звернення з позовом, так і на момент розгляду справи, яке відношення має відповідач ОСОБА_4 до місця, де знаходиться спірний автомобіль (а.с. 13-16).
Також із зазначеного рішення вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області із заявами про вчинення кримінального правопорушення по факту незаконного заволодіння його транспортним засобом марки «ЗИЛ 131 А», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Дані заяви (звернення) реєструвались в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події Літинського ВП та були розглянуті в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» (листи Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області від 06.08.2019 року №4930, від 11.09.2018 року №6536, від 13.09.2018 року №6592/220/01-2018 та №6593/220/01-2018, від 24.10.2019 року №6673/220/01-2019, від 29.10.2018 року №7741, лист ВП №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 16.08.2021 року №7602/202-2021, рапорт оперуповноваженого СКП Літинського ВП КВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Дмитренка, інформація про реєстрацію повідомлення ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, яке 17.08.2018 року надійшли поштою з УСБ у Вінницькій області (ЄО №2910), інформація Літинського ВП КВП ГУНП у Вінницькій області про реєстрацію повідомлення ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, яке 21.08.2018 року надійшло з Калинівської місцевої прокуратури (ЄО №2968), інформація Літинського ВП КВП ГУНП у Вінницькій області про реєстрацію повідомлення ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, яке 23.10.2019 року надійшло поштою (ЄО №3469), протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.08.2018 року, заява ОСОБА_2 до Літинського ВП КВП ГУНП у Вінницькій області від 23.10.2019 року, інформація Літинського ВП КВП ГУНП у Вінницькій області про реєстрацію повідомлення ОСОБА_2 (ЄО №3480 від 28.09.2018 року по факту самоправного перегону ОСОБА_3 спірного автомобіля до смт. Літин), протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.09.2018 року.
Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №283804579 від 09.11.2021 року виробнича будівля літ. «А» загальною площею 2040,0 кв.м., трансформаторна підстанція літ. «Б» загальною площею 31,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 9).
Також згідно копії Довідки Літинської селищної ради Вінницької області листом від 09.12.2022 року №05-29/1555 у відповідь на адвокатський запит за адресою АДРЕСА_1 розташована земельна ділянка із кадастровим номером 0522455100:00:002:0238 загальною площею 0,8590 га, яка перебуває у приватній власності ОСОБА_1 та набута на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.01.2008 року (а.с. 10).
26.12.2022 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення Вимогу про повернення спірного автомобіля, в якій зазначив, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року він є власником автомобіля марки ЗИЛ, модель 131 А, реєстраційний номер НОМЕР_3 . ОСОБА_3 в середині липня 2018 року без його відома та дозволу перемістив вказаний автомобіль за адресою АДРЕСА_1 і залишив його з дозволу ОСОБА_4 на території разом із ключем від замка запалення. У ході розгляду Вінницьким міським судом цивільної справи №127/21736/21 йому стало відомо, що належний йому автомобіль знаходиться за вищевказаною адресою. З посиланням на те, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна за цією адресою, вимагав у останнього повернути належний йому автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, реєстраційний номер НОМЕР_3 у 5-денний строк з часу отримання даної вимоги (а.с. 11, 12).
Однак така вимога залишена відповідачем без належного реагування.
Згідно копії повідомлення Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №2906/202-23 від 02.03.2023 року у ході проведеної перевірки за зверненням ОСОБА_2 від 09.02.203 року за фактом неправомірних дій ОСОБА_3 встановлено, що як повідомив ОСОБА_3 , він повернув документи на транспортний засіб ЗІЛ 131А д.н.з. НОМЕР_3 , а сам автомобіль знаходиться на території приватного підприємця ФОП « ОСОБА_9 » в АДРЕСА_1 (а.с. 17).
У листі за вих. №5428/202-2023 від 02.05.2023 року Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області у відповідь на адвокатський запит повідомило, що ФОП « ОСОБА_9 » знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; автомобіль «ЗІЛ 131», д.н.з. НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , знаходиться за вищевказаною адресою на території ФОП « ОСОБА_9 » (а.с. 94 (зворот)).
Долучено фото транспортного засобу без реєстраційного номера із пристроєм для навантажування (а.с. 96).
Із долученого протоколу допиту потерпілого від 28.07.2023 року слідує, що ОСОБА_2 будучи допитаний як потерпілий слідчим СВ ВП №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12023020050000368 від 08.07.2023 року вказав про те, що належний йому на праві власності автомобіль марки ЗИЛ 131 А, номерний знак НОМЕР_3 після придбання був обладнаний гідравлічним маніпулятором для навантаження, який встановив його син. Зазначений автомобіль має особливості за якими він може його впізнати а саме: при купівлі даний автомобіль мав металевий кунг замість кузова, а потім його син переобладнав даний автомобіль та встановив металевий кузов зеленого кольору з виступаючими по боках горизонтальними ребрами міцності у три яруси (а.с. 148-149).
Відповідно до повідомлення Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області №31/2-138/аз від 19.01.2024 року згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на дату розгляду запиту транспортний засіб ЗИЛ 131 А, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_5 , дата реєстрації 23.03.2017 року, зареєстрований за ОСОБА_2 , місце реєстрації: ТСЦ №0545 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області. Відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 транспортного засобу ЗИЛ 131 А у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутні (а.с. 137).
Літинська селищна рада Вінницької області у відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 24.01.2024 року за вих. №05-24/137 повідомила про те, що відповідно до земельно-облікових даних земельна ділянка площею 0,8590 га кадастровий номер 0522455100:00:002:0238 належить ФОП ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.01.2008 року та рішення Літинського районного суду Вінницької області від 20.01.2009 року (а.с. 145 (зворот)).
Наведене підтверджується копією Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.01.2008 року, укладеного між Літинською селищною радою Вінницької області та ФОП ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності від 13.06.2006 року діє представник ОСОБА_4 (а.с. 145-146).
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 20.01.2009 року у цивільній справі №2-62/2009 задоволено позов ОСОБА_1 до Літинської селищної ради та визнано дійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 8590 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності-виробничі потреби, розміщення та обслуговування власної виробничої будівлі та частини трансформаторної підстанції, укладений 25.01.2008 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Літинською сільською радою. Визнано за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 8590 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 з метою здійснення підприємницької діяльності - виробничі потреби, розміщення та обслуговування власної виробничої будівлі та частини трансформаторної підстанції. Припинено з 28.05.2008 року дію Договору оренди земельної ділянки від 27.10.2006 року, укладеного між Літинською селищною радою та ФОП ОСОБА_1 , зареєстрованого у Літинському відділенні Вінницької регіональної філії центру ДЗК від 02.02.2007 року за №040755100006 (а.с. 142-144).
Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №363301860 від 25.01.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , наявний запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна: виробнича будівля літ. «А» загальною площею 2040,0 кв.м., трансформаторна підстанція літ. «Б» загальною площею 31,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , власник та іпотекодавець - ОСОБА_1 (а.с. 138).
У листі за вих. №1131/202-2024 від 25.01.2024 року Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області у відповідь на адвокатський запит представника позивача повідомило, що на земельній ділянці належній на праві власності ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться вантажний автомобіль ЗИЛ, зеленого кольору та кузовом блакитного кольору, обладнаний маніпулятором білого кольору, на вказаному автомобілі відсутні реєстраційні номерні знаки, що підтверджується долученими до вказаної відповіді фото зазначеного автомобіля у кількості 11 одиниць (а.с. 150-155).
Також на наданих представником позивача фото, датованих 08.11.2021 року, відображено розміщення автомобіля, реєстраційний номер АВ0645 СК, на виробничій території, яка, за твердження позивача, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 141).
Згідно копії Висновку про ринкову вартість вантажного автомобіля ЗІЛ 131А реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , складеного незалежним оцінювачем ОСОБА_11 , станом на дату оцінки 24.03.2023 року ринкова вартість вказаного транспортного засобу із урахуванням його комплектності та фактичного технічного стану, без врахування ПДВ складає 99650,00 грн. (а.с. 18-19).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога ОСОБА_2 про витребування належного йому транспортного засобу із чужого незаконного володіння є обґрунтованою та доводиться зібраними і дослідженими у ході судового розгляду належними та достатніми доказами, якими підтверджується, що належний позивачу відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року на праві власності транспортний засіб марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 вибув з його володіння та на момент розгляду справи утримується на території належної відповідачу на праві власності земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 без належної правової підстави, а тому у цій частині позов підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача передати ОСОБА_2 належний йому на праві власності транспортний засіб марки ЗИЛ, модель 131 А реєстраційний номер НОМЕР_3 у належному технічно-справному стані, то суд прийшов до висновку про відмову у її задоволенні, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази щодо технічного стану вказаного автомобіля на момент його вибуття із володіння позивача. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягнув з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).
За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2024 року у справі №178/1138/22 (провадження №61-16947ск23) зазначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №703/1191/20 (провадження №61-19324св21), віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник.
Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.
Отже, право власності дійсно є непорушним, але для застосування віндикації принципове значення, крім підтвердження такого права власності, має і встановлення особи, яка протиправно, тобто без будь-яких правових підстав, фактично володіє витребуваною річчю, бо саме вона має відповідати за позовом, виконувати рішення суду в разі його задоволення, й нести негативні наслідки порушення прав позивача.
Встановивши, що ОСОБА_2 дійсно належить на праві власності автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року (а.с. 7), вказаний автомобіль вибув із володіння власника поза волею останнього (поміщений на ділянку відповідача ОСОБА_3 без повідомлення про такі дії ОСОБА_7 та ОСОБА_2 ), тобто незаконно, на даний час перебуває в натурі у незаконному володінні відповідача і в останнього відсутні юридичні підстави для збереження і володіння таким майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування цього транспортного засобу з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .
Що стосується доводів представника апелянта про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено ні факту незаконності вибуття спірного автомобіля з володіння позивача, ні заволодіння ним відповідачем, наявності його у відповідача на момент розгляду справи, то апеляційний суд зазначає наступне.
Так, матеріалами справи, зокрема, копією Довідки «Про результати перевірки звернення ОСОБА_2 », складеної 11.09.2018 року оперуповноваженим СКП Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області ст. лейтенантом поліції Дмитренком М. (а.с. 8), рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2022 року у цій справі №127/21736/21, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 13.12.2022 року, яке набрало законної сили (а.с. 13-16), підтверджено, що транспортний засіб марки «ЗИЛ 131 А», реєстраційний номер НОМЕР_3 пригнав та поставив на зберігання в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зі згоди ОСОБА_4 , але про дану дію не повідомив ОСОБА_7 , який надав йому цей автомобіль на підставі усної домовленості, обґрунтовуючи відсутністю місця на території його домогосподарства (а.с. 8). ОСОБА_2 неодноразово звертався до Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області, Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області із заявами про вчинення кримінального правопорушення по факту незаконного заволодіння його вказаним транспортним засобом і за даним фактом було прийнято заяви про вчинене кримінальне правопорушення.
При цьому ні позивач, ні його син, який користувався даним автомобілем, відповідачу ОСОБА_1 вказаний автомобіль не передавали, будь-якого письмового договору чи усних домовленостей з останнім не укладали. І такі обставини стороною відповідача не спростовані. Більше того, представник відповідача теж зазначав, що сторони між собою не знайомі.
Отже, спірний автомобіль вибув з володіння позивача незаконно, поза його волею.
Також судом встановлено, що на момент розгляду справи такий автомобіль утримується на території належної відповідачу на праві приватної власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 без належної правової підстави. Зокрема, про таке свідчать копії повідомлення Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №2906/202-23 від 02.03.2023 року про те, що автомобіль ОСОБА_2 за повідомленням ОСОБА_3 знаходиться на території приватного підприємця ФОП « ОСОБА_9 » в АДРЕСА_1 (а.с. 17); листа №5428/202-2023 від 02.05.2023 року Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області у відповідь на адвокатський запит про те, що автомобіль «ЗІЛ 131», д.н.з. НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території ФОП « ОСОБА_9 » (а.с. 94 (зворот)); листа №1131/202-2024 від 25.01.2024 року Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області у відповідь на адвокатський запит представника позивача про те, що на земельній ділянці належній на праві власності ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться вантажний автомобіль ЗИЛ, зеленого кольору та кузовом блакитного кольору, обладнаний маніпулятором білого кольору, на вказаному автомобілі відсутні реєстраційні номерні знаки, що підтверджується долученими до вказаної відповіді фото зазначеного автомобіля у кількості 11 одиниць (а.с. 150-155).
А твердження представника відповідача, що такі докази суперечливі, є безпідставними.
Відповідно, матеріалами справи підтверджено й факт належності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_1 (а.с. 9, 0, 142-144, 145-146, 150-155).
Щодо зазначеного в апеляційній скарзі, що вказані докази не доводять факту перебування у володінні відповідача саме автомобіля позивача з відповідними індивідуально визначеними ознаками (зовнішній вигляд не відповідає описовій інформації в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), то апеляційний суд зазначає наступне.
Так, згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.
Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору (постанова Верховного Суду від 29.10.2018 року у справі №612/553/15-ц (провадження №61-22051св18)).
Судом вірно зазначено, що в ході неодноразових перевірок за зверненнями ОСОБА_2 до правоохоронних органів, Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області було встановлено, що ОСОБА_3 помістив саме належний позивачу транспортний засіб на територію ФОП « ОСОБА_9 » за адресою АДРЕСА_1 , і земельна ділянка за цією адресою та нерухомі об`єкти, розташовані на ній, належать на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 .
Зокрема, вказані обставини підтверджуються самими показаннями ОСОБА_3 у Відділенні поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області про те, що автомобіль ОСОБА_2 знаходиться на території приватного підприємця ФОП « ОСОБА_9 », про що зазначено в повідомленні №2906/202-23 від 02.03.2023 року (а.с. 17); повідомленням Відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №1131/202-2024 від 25.01.2024 року у відповідь на адвокатський запит про те, що на земельній ділянці належній на праві власності ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться вантажний автомобіль ЗИЛ, зеленого кольору та з кузовом блакитного кольору, обладнаний маніпулятором білого кольору, на вказаному автомобілі відсутні реєстраційні номерні знаки, що підтверджується долученими до вказаної відповіді фото зазначеного автомобіля у кількості 11 одиниць (а.с. 150-155).
Крім того, місцевим судом встановлено, що за співставленням наданих позивачем фото належного йому автомобіля марки ЗИЛ 131А від 08.11.2021 року, на яких зафіксовано реєстраційний номер вказаного транспортного засобу, із фото автомобіля, які долучені до листа Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області №1131/202-2024 від 25.01.2024 року, на яких зображено вантажний автомобіль марки ЗИЛ, що знаходиться на території земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , за своїми ідентифікаційними ознаками - кольором кабіни та кузова, обладнаного виступаючими по боках горизонтальними ребрами міцності у три яруси, а також наявністю гідравлічного маніпулятора білого кольору вказані транспортні засоби співпадають та відповідають опису належного позивачу автомобіля марки ЗИЛ 131А, реєстраційний номер НОМЕР_3 , наведеного ОСОБА_2 під час його допиту в якості потерпілого у рамках досудового розслідування кримінального провадження №12023020050000368 від 08.07.2023 року, а також на вказаних фото ідентичними є ознаки виробничого приміщення біля якого перебуває зазначений автомобіль.
Також такий опис співпадає з характеристиками автомобіля позивача, зазначеними у Свідоцтві про реєстрацію за ним транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року (а.с. 7) (автомобіль марки ЗИЛ, модель 131 А, тип загальний вантажний бортовий, номер шасі НОМЕР_2 , 1986 року випуску, колір зелений, реєстраційний номер НОМЕР_3 ).
А сам факт, що на даний час на спірному автомобілі відсутні номерні знаки не може свідчити про недоведеність обставин справи.
Будь-яких доказів належності відповідачу такого автомобіля суду не надано. Більше того, довідкою Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області №31/2-138/аз від 19.01.2024 року підтверджується відсутність реєстрації за ОСОБА_1 транспортного засобу марки ЗИЛ 131 А (а.с. 137).
Посилання на те, що долучені позивачем фотографії, датовані 08.11.2021 року, не можуть братися до уваги, оскільки стосуються обставин, що існували до звернення позивача з даним позовом до суду, і досліджувались Вінницький міським судом у справі №127/21736/21, теж безпідставні. Розгляд вказаної цивільної справи стосувався того ж автомобіля  ОСОБА_2 , а в позові відмовлено у зв`язку з недоведеністю, що даний транспортний засіб перебуває саме на земельній ділянці визначеного відповідача ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1 як зазначено у даній справі.
Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що позовна вимога ОСОБА_2 про витребування належного йому транспортного засобу із чужого незаконного володіння є обґрунтованою та доводиться зібраними та дослідженими у ході судового розгляду належними та достатніми доказами.
В частині відмови в задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача передати позивачу належний йому на праві власності транспортний засіб у належному технічно-справному стані рішення місцевого суду фактично не оскаржується, та апеляційним судом не переглядається.
Що ж стосується доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права, оскільки суд взяв до уваги заяву від 17 жовтня 2023 року про уточнення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету позову, і докази, отримані з порушенням процедури, встановленої ст. 83 ЦПК України, тобто долучені до справи у день ухвалення оскарженого рішення, то, як вбачається з матеріалів справи, судом було задоволено клопотання представника позивача оголосити перерву для спростування тверджень відповідача, які він не заявляв до розгляду справи по суті, а навів у запереченні 15.01.2024 року (а.с. 131). І 12.02.2024 року представник позивача через електронний кабінет направив письмові пояснення із долученими копіями документів та доказів на уточнення існуючих обставин, з клопотанням про встановлення додаткового строку для надання доказів, яке й було задоволено під час судового розряду. А заява про уточнення позовних вимог подана до призначення справи до розгляду по суті, про що суд і зазначив у своєму рішенні.
Відтак, порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи аналогічні доводам відзиву та були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який з дотриманням вимог ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а фактично зводяться до незгоди з таким.
Колегія суддів вважає, що місцевим судом дана правильна юридична оцінка обставинам справи, рішення суду відповідає законодавству України та обставинам справи і підстав для його скасування немає.
Тому апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ружицького Віталія Миколайовича слід залишити без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду від 12 лютого 2024 року - без змін.
Згідно ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом вирішено апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави зміни розподілу судових витрат у цій справі.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ружицького Віталія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Яремчанського міського суду від 12 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
       
Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               В.М. Барков

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.