ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5739/24 Справа № 203/5059/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі - Усик А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Литвиненко Марина Сергіївна, та ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог – Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з примусовим зняттям з реєстрації, зобов`язання поставити на квартирний облік та відшкодування шкоди, - 

В С Т А Н О В И В: 

               У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог – Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з примусовим зняттям з реєстрації, зобов`язання поставити на квартирний облік та відшкодування шкоди.
               На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 жовтня 2020 року, виданого П`ятою Дніпровської державною нотаріальною конторою за реєстровим №3-742, зареєстрованого у реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №38926914, яку вона отримала у спадщину після бабусі ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право на проживання в цій квартирі було без згоди позивачки закріплено за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає у прийомній родині. Після досягнення відповідачкою повноліття за зверненням позивачки Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняв відповідачку ОСОБА_1 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, за зверненням органу опіки та піклування – Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, реєстрацію відповідачки в належній позивачці квартирі було поновлено. Позивачка вважає, що реєстрація відповідачки в належній позивачці квартирі порушує право власності позивачки, спричиняє їй моральну шкоду, а також матеріальну шкоду через необхідність сплачувати комунальні платежі за ОСОБА_1 , зареєстровану в цій квартирі. Суму заподіяної шкоди позивачка оцінила в 70 тис. грн. Крім того, відповідно до п. 64 постанови Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» відповідачка, яка була влаштована до прийомної сім`ї, після досягнення 16-річного віку мала бути поставлена на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов, та позачергово забезпечена житловим приміщенням. Позивачка просила врахувати, що є матір`ю багатодітної родини, в належній їй квартирі проживають вона з чоловіком, четверо дітей та мати чоловіка позивачки, тому фактично відсутня можливість надання відповідачці будь-якої житлової площі (а.с. 1 – 4). 
               Враховуючи викладене, просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням з примусовим зняттям з реєстрації, зобов`язати поставити на квартирний облік ОСОБА_1 та відшкодувати шкоду.
               Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог – Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з примусовим зняттям з реєстрації, зобов`язання поставити на квартирний облік та відшкодування шкоди, відмовлено.
               Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 через представника та ОСОБА_2 звернулись до суду з ідентичними апеляційними скаргами, кожна окремо, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням з примусовим зняттям з реєстрації. 
               Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.         
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступних підстав.
               Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
               Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
               Так, рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 липня 2021 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 квітня 2022 року у цивільній справі № 203/2119/21 було встановлена наступне. 
               Позивачка ОСОБА_2 з 30 жовтня 2020 року є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .
               У зазначеній квартирі разом з позивачкою мешкає її чоловік ОСОБА_4 та її чотири малолітніх дитини.
                ОСОБА_1 , 2005 року народження, яка зареєстрована за спірною адресою, перебувала на обліку дітей, що позбавлені батьківського піклування в управлінні-службі у справах дітей з 12 грудня 2014 року, що узгоджується з повідомленням від 31 січня 2022 року, а з 22 серпня 2014 року по 10 червня 2015 року перебувала в КЗСЗ “Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Барвінок», після чого вибула на виховання до іншої родини, тому 19 грудня 2014 року рішенням виконкому Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради № 337 дитині ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано правовий статус дитини, позбавленої батьківського піклування та закріплено за нею право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 , де дитина має реєстрацію, підставою чого стало рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо її малолітньої дитини ОСОБА_1 , 2005 року народження.
               Також судом встановлено, що Квартира АДРЕСА_1 ) належала по праву власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на частину на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод 13 вересня 1993 року, на іншу частину згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. 22 квітня 2016 року (а.с. 7).
               Згідно копії довідки № 2851 від 10 червня 2015 року відповідачка була зареєстрована в зазначеній квартирі з дня свого народження 18.07.2005 року (а.с. 67).
               Згідно рішення виконавчого комітету Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради від 19 грудня 2014 року № 337 «Про надання правового статусу дитині ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 » за відповідачкою закріплено право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 70).
               Факт проживання відповідачки за вказаною адресою також встановлений рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопад 2014 року у цивільній справі № 203/6468/14-ц про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав щодо відповідачки (а.с. 71 на зв.).
               Право власності позивачки на вказану квартиру виникло 29 квітня 2020 року після смерті ОСОБА_3 та оформлене згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 жовтня 2020 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г, за реєстром № 3-742 (а.с. 7).
               Відповідно до довідки Державного професійно-технічного навчального закладу «Кам`янський центр підготовки та перепідготовки робітничих кадрів будівництва та автотранспорту» від 14 листопада 2023 року № 674 відповідачка навчається у вказаному закладі за професією «Маляр» термін навчання: з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2025 року та перебуває у вказаному закладі на неповному державному утриманні як особа з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, з опікою (а.с. 68).
               Відповідачку було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , проте в подальшому згідно висновку від 01.09.2023 р. на підставі ч. 10 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронний публічних) послуг щодо декларування те реєстрації місця проживання в Україні» скасовано зняття з реєстрації (а.с. 103).
               На цей час відповідачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю №229162 від 15 вересня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 19).
               Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з наступного.
               Згідно до положень ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.                 
               Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
               Згідно абз. 5 ч. 1 зазначеного Закону особи із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування.
               Таки чином, відповідачка ОСОБА_1 , 2005 року народження, яка є особою з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, не досягла 23-річного віку, продовжує навчатись та перебуває на частковому державному утриманні, має право на збереження права користування житлом, з якого вона вибула з поважних причин та в житловому приміщенні якого мала зареєстроване місце проживання ще за часів володіння спірною квартирою бабусею позивачки.
               При цьому, суд зауважив, що позивачка набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 лише у 2020 році, при цьому це право набуте нею безоплатно в порядку спадкування, тому при врахуванні балансу інтересів власника квартири та відповідачки, яка є особою з числа дітей, позбавлених батьківського піклування дитини, має бути надана перевага захисту права відповідачки на житло.
               Крім того, на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд не прийняв визнання відповідачкою позову, оскільки таке визнання суперечить закону.
               Вирішуючи позовні вимоги щодо зобов`язання поставити ОСОБА_1 на квартирний облік та відшкодування шкоди, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 01 квітня 2020 року у цивільній справі № 520/13067/17, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. 
                ОСОБА_1 не є позивачем у справі та будь-яких вимог щодо себе не заявляла. 
               Крім того, суд виснував, що вимоги щодо стягнення з Центральної адміністрації Дніпровської міської ради матеріальної та моральної шкоди не можуть бути розглянуті по суті, оскільки вказана адміністрація не є відповідачем у цивільній справі, а залучена в якості третьої особи без самостійних вимог, в свою чергу ОСОБА_1 не є належним відповідачем за цими вимогами.
               Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
               Доводи апеляційних скарг про те, що факт реєстрації ОСОБА_1 у квартирі позивачки підтверджує наявність перешкод для користування чи розпорядження своєю власністю, а також відсутність заперечень щодо зняття з реєстрації зі сторони ОСОБА_1 є підставами для задоволення позову, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.
               Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
               Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
               Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
               Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. 
               Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
               Таким чином, як правильно виснував суд першої інстанції, визнання відповідачкою позову суперечить закону.
               Інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції.
               Так, враховуючи встановлені судом обставини, ОСОБА_1 з народження набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї власника.
               Отже, у даному випадку, по своїй суті втручання у право на мирне володіння майном відповідачки, не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у їх право на повагу до житла, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до втрати житла, отже необхідного балансу між метою, якої необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано. 
               Слід також зазначити, що відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
               Згідно абз. 5 ч. 1 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» особи із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування.
               Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).
               Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
               Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).
               Враховуючи вищевикладені обставини справи, вимоги закону та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, те, що визнання відповідачки такою, що втратили право користування житловим приміщенням можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету, таке визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде невиправданим втручанням у її право на повагу до житла.
               Більш того, як зазначають апелянти, ОСОБА_1 не проживає у своїй прийомній сім`ї, а тому зняття її з реєстрації у спірній квартирі ще більше ставитиме у небезпеку реалізацію її права на житло.
               Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.                 Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін. 
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Литвиненко Марина Сергіївна, та ОСОБА_2 — залишити без задоволення. 
       Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року — залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                                       І.Ю. Ткаченко