Справа № 344/9762/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/673/24 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
               судді-доповідача         Бойчука І.В., 
               суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря                Струтинської Д.В.,
з участю         представників сторін, ОСОБА_1 і його представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 березня 2024 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння.
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що нею на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №178 від 20.04.2000 було проведено об`єднання та реконструкцію двох належних їй квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . В результаті проведеної реконструкції, нею отримано свідоцтво про право власності від 29.05.2000 на квартиру АДРЕСА_2 .
У 2003 році вона звернулась до Івано-Франківського міського суду із позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права власності та про виселення з жилого приміщення її колишнього чоловіка ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_3 , як таких, що безпідставно вселились та проживали у належній їй на праві власності квартирі без її згоди та реєстрації місця проживання, чим перешкоджали їй вільно користуватись своєю власністю. В межах цієї справи ОСОБА_1 подано зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 у справі №2-22/2006р в задоволенні заявлених нею позовних вимог було відмовлено. Одночасно, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 за зустрічним позовом та визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Ухвалою колегії суддів апеляційного суду рішення суду першої інстанції від 16.11.2006 залишено без змін. Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11.05.2016 винесено ухвалу, якою рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Вже на стадії апеляційного розгляду, із заперечень, наданих представником ОСОБА_1 , а також із пояснень представника ОСОБА_5 , стало відомо, що 25.01.2007 спірна квартира за договором купівлі-продажу була відчужена ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , який в подальшому 14.05.2009 відчужив таку на користь ОСОБА_3 . 
ОСОБА_1 саме на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 у справі №2-22/2006 набуто право власності та вона позбавлена права власності на спірну квартиру. Скасування судових рішень з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права вказує на відсутність правових підстав для набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, а також на незаконність позбавлення її права власності на частку у ній. Крім того, скасування судового рішення, на підставі якого здійснено відчуження (перехід права власності) майна, яке належало їй, означає, що таке майно вибуло із її власності поза її волею.
Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.
ОСОБА_3 в апеляційному суді намагалась довести, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки така придбана нею на вільному ринку за власні кошти і таке придбання ніяк не пов`язано з її сином. Однак, фактичні обставини справи, а серед них і те, що у спірній квартирі продовжує проживати весь цей час саме ОСОБА_1 , дають підстави зробити обґрунтоване припущення, що відчуження спірної квартири ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 і наступне придбання спірної квартири ОСОБА_3 є тільки намаганням створити ілюзію того, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири, яка належить до спільної власності подружжя.
Посилаючись на те, що спірна квартира вибула із її власності на підставі рішення суду, тобто поза її волею як законного власника квартири, а тому з врахуванням змісту ч.1 ст. 388 ЦК України у неї є правові підстави для витребування квартири від третьої особи, якою на момент звернення із цим позовом є відповідачка, просила суд витребувати від ОСОБА_3 на її користь квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 136,5 кв.м., житловою площею 88 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941817026101.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2016 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, – ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 березня 2024 року позов задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 136,5 кв.м., житловою площею 88 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941817026101, яка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Позивачка витребовує з чужого незаконного володіння квартиру, мотивуючи це тим, що відповідачка набула право власності на таку від її колишнього чоловіка недобросовісно, однак ОСОБА_1 відповідачці спірну квартиру не відчужував. Тому позивач мусила довести, що ОСОБА_4 діяв недобросовісно. В такому разі у справі повинен був залучений як сторона другий належний відповідач.
Суд першої інстанції протиправно визнав одноосібним власником спірної квартири ОСОБА_2 та при цьому протиправно не визнає та позбавляє речового права власності ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції не дав оцінки поняттям добросовісного, недобросовісного набувача і не встановив, чи дійсно майно вибуло з володіння власника без його волі.
В рамках справи № 344/7140/16-ц ні один з її учасників не поставив під сумнів правомірність набуття ОСОБА_4 спірної квартири. Ще в 2022 році усі учасники справи № 344/7140/16-ц, тобто сторони та третя особа ОСОБА_1 у цій справі однозначно висловилися, що в них немає жодних сумнівів про правомірність набуття прав власності на спірну квартиру з 25 січня 2007 року ОСОБА_4 . Це встановлено як судом першої інстанції, так не скасовано судом апеляційної інстанції, що значить - вказане становить преюдиціальні дані, які не можуть бути змінені чи не застосовані іншими судами, що вирішують питання правовідношення між тими ж самими учасниками справи.
За авторитетним актом держави - судовим рішенням від 16.11.2006 ОСОБА_1 набув одноосібне право приватної власності на спірну квартиру і в такому стані квартира була відчужена ОСОБА_4 .
При цьому позивачка повністю згідна з тим, що ОСОБА_4 набув прав власності на квартиру правомірно, а звідси однозначно випливає, що подальші будь-які правочини щодо цієї квартири не порушили і не могли порушити жодного права чи інтересу позивачки.
З аналізу правозастосувань вбачається, що хоча майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, то це вибуття хоч і вважається таким, що є поза волею власника майна, тим не менше, таке майно власнику не витребовується і не може витребовуватися за відповідним позовом, а може лише виключно витребовуватися за заявою його власника (відповідача по справі, а далі у виконавчому провадженні – боржника) про поворот виконання судового рішення, бо майно не вибувало на підставі правочину, а вибувало на підставі авторитетного акту держави – судового рішення. Таке витребування з чужого володіння має відбуватися за рішенням суду – чергового авторитетного акту держави, що являтиме остаточне виконання судового рішення, яке виключно здійснюється на підставі заяви позивача про поворот виконання судового рішення.
Позивачка мала право на заяву про поворот виконання судового рішення від 16.11.2006 у справі № 2-22/2006 (в подальшому справа № 0907/2-22/2006, а далі справа №344/7140/16-ц), яке примусово виконувалося та було повністю виконаним.
В межах річного строку (до 07.03.2024) позивачка до суду першої інстанції заяви про поворот виконання судового рішення від 16.11.2006 у справі №2-22/2006 (в подальшому справа № 0907/2-22/2006, а далі справа №344/7140/16-ц) не подала, а така заява є єдиним способом захисту прав позивачки, порушених судовим рішенням, яке в подальшому було скасоване з прийняттям нового судового рішення, що набуло законної сили 07.03.2023.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Позивачка свій позов сформувала єдиною позовною вимогою - витребувати у відповідача.
Також у випадку витребування з чужого незаконного володіння спільного сумісного майна подружжя, що вибуло з цієї власності недобросовісними діями одного із подружжя, а не за судовим рішенням, яке в подальшому було скасоване з прийняттям нового рішення, суд може витлумачити, що сам факт витребування судом розцінюється як в спільну сумісну власність, при цьому згода на таке витребування від іншого подружжя не є обов`язковою. Проте в такому разі має бути обов`язкова позовна вимога позивача, яка при цьому має бути вирішена тим же судом одночасно, яким здійснено вирішенням витребування майна з чужого незаконного володіння - про поділ витребуваного майна.
Позивачка позовної вимоги про поділ витребуваного майна не заявила, тим самим пред`явила позов з неналежним способом захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови позивачу у задоволенні такого позову.
Відтак, позивачці в позові належить відмовити в т.ч. з названої підстави, а також і з підстави що позивачка не подала заяви про поворот виконання судового рішення, яка в конкретному правовідношенні є єдино правильною процесуальною дією позивачки.
Зазначає, що якщо позивач, який вважає себе власником майна, подає позов про витребування цього майна відповідно до статті 388 ЦК України у добросовісного набувача та зазначає первинною підставою вибуття майна з його володіння (власності) нескасоване рішення суду (третейського суду), яке було чинним на момент набуття відповідачем права власності на спірне майно, то за таких обставин відсутні правові підстави вважати, що відповідач придбав спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати, відповідно і для застосування статті 388 ЦК України.
Окрім цього, якщо позов є про витребування майна, а таке вибуло за договором особи, яка не мала права його відчужувати, а договір укладати, то в такому разі при витребуванні суд зобов`язаний дати оцінку такому договору.
Позивачка будь-якого приватно-правового договору стосовно спірної квартири не оскаржила, суд такий договір не визнав незаконним, недійсним, удаваним, фраудаторним тощо, тому з оскарженого судового рішення жодним чином не випливає, що будь-яка сторона правочинів щодо квартири, тобто покупець, має обов`язок повернути другій стороні (продавцю) у натурі все, що ним одержано на виконання цього правочину.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що позивачкою обрано ефективний та належного спосіб захисту своїх прав при зверненні з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Вибуття з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що відбулось поза волею власника майна, і власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки встановлено її обізнаність про існування у ОСОБА_2 прав на спірну квартиру та про обставини вибуття спірної квартири із її власності поза її волею, а також на це вказують формальність перепродажу без фактичного вселення та те, що весь час у спірній квартирі продовжує проживати саме ОСОБА_1 .
Крім того, враховуючи інтереси позивачки як власника спірної квартири, яка здійснює захист свого порушеного права власності, та надаючи їм оцінку з урахуванням балансу разом із правами та інтересами відповідачки, як добросовісного набувача, права та інтереси власника спірного майна, який був позбавлений права володіння та вільного користування ним внаслідок протиправних дій третіх осіб, на підставі судового рішення, яке надалі було скасоване, перевищують інтереси добросовісного набувача.
Поворот виконання можна розглядати як ефективний спосіб тільки у випадках переходу права власності на майно в результаті здійснення заходів виконавчого провадження і при сталості суб`єктного складу учасників таких правовідносин, чого у цьому випадку немає.
Також у випадку звернення одним із співвласників з позовом про витребування майна, яке перебуває у спільній сумісній власності декількох осіб, згода інших співвласників на звернення з таким позовом не вимагається, а майно витребовується судом у спільну сумісну власність, що було вирішено судом першої інстанції.
З урахуванням того, що позивачці про вибуття квартири із власності стало відомо тільки у грудні 2015 року, а позов про витребування майна заявлено нею у серпні 2016 року, то обґрунтованим є висновок про те, що цей позов заявлено в межах позовної давності.
Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В судовому засіданні представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, з мотивів наведених у ній.
Представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Третя особа ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився повторно, хоча судом належним чином його повідомлялося про місце і час розгляду справи. 
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, явку представників сторін, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4 не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, ОСОБА_1 та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.
Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що 24.07.1993 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 22.05.1996 року (т.1 а.с.129).
Згідно рішення Івано-Франківського міськвиконкому від 14.07.1993 № 280 Агентством по приватизації державного житлового фонду 30.07.1993 видано ОСОБА_8 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.134). 
Згідно рішення міськвиконкому від 22.03.1994 № 77-р Агентством по приватизації державного житлового фонду 23.03.1994 ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.131).
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 11.11.1994 укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.135-136).
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 26.11.1994 укладено договір, згідно якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.132-133).
Рішенням Івано-Франківського міськвиконкому від 20 квітня 2000 року № 178 надано дозвіл ОСОБА_2 на об`єднання двох викуплених квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та присвоєно реконструйованій квартирі АДРЕСА_1 . Обласному бюро технічної інвентаризації вирішено оформити право власності на кв. АДРЕСА_1 після її реконструкції (т.1 а.с.7).
ОСОБА_2 29.05.2000 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 6).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 року №2-22/2006 р. в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з жилого приміщення – квартири АДРЕСА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 29 295,00 грн. З метою забезпечення виконання рішення суду в цій частині накладено арешт на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 в Івано-Франківському територіальному управлінні АКІБ «Укрсиббанк». В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні її права власності на квартиру АДРЕСА_2 та виселення відповідачів з цієї квартири відмовлено (т.1 а.с.8-9).
Постановою головного державного виконавця від 24.01.2007 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-22, виданого 22.01.2007 Івано-Франківським міським судом, накладено арешт на кошти ОСОБА_1 в межах суми 29 295 грн, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 в АКІБ «Укрсиббанк» (т.2 а.с. 58).
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_2 від 30.04.2009 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с.130).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 (т.2 а.с. 59).
Відповідно до зазначеного договору вищевказана квартира належить продавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.01.2007 Кочан М.В. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №32-Д.
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 28.05.2009 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу 1538 від 14.05.2009 приватний нотаріус Кочан М.В. на праві приватної власності, в розмірі частки 1/1, належить чотирьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 (т.2 а.с.60).
Будинкову книгу для прописки громадян, що проживають у буд. АДРЕСА_4 розпочато 19.06.2009 (т.2 а.с.42).
З копії зазначеної будинкової книги для прописки громадян вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 домовласником є ОСОБА_3 (т.2 а.с.43).
У вказаній квартирі 23.12.2009 зареєстрований ОСОБА_1 , а 30.12.2009 також були зареєстровані: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 08.06.2016 були зняті з місця проживання (т.2 а.с.44-45) та 08.09.2016 року ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 були зареєстровані у вказаній вище квартирі (т. 2 а.с.44-47).
Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006 залишено без змін (справа №0907/2-22/2006) (т. 1 а.с.10-11).
Згідно ухвали Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2016 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.11.2006 та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с.12-14).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.08.2016 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1538, виданий 14.05.2009, видавник: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. зареєстровано право приватної власності на чотирьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 941817026101 (т.1 а.с.15-18).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017 зупинено провадження у цій цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 344/7140/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи, яка пред`явила самостійні вимоги, - ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на виселення.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.10.2022 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру – відмовлено (т.2 а.с.16, 73-75).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.03.2023 рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишено без змін (т.2 а.с. 76-80).
При вирішенні спору судом у цивільній справі № 344/7140/16-ц встановлено, що спірна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на час звернення до суду ОСОБА_1 з вимогами про поділ майна перебувала у спільній власності подружжя. Зазначені обставини стронами не оспорюються.
На підставі рішення суду у справі №2-22/2006 р. за ОСОБА_1 23.01.2007 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
На підставі договору купівлі-продажу квартири 32-Д від 25.01.2007 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , який відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 відчужив її ОСОБА_3 .
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Положення ст. 41 Конституції України визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказане також відображено в ст. 321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, і з урахуванням вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, правильно вказав, що позивачці на праві спільної сумісної власності разом з її колишнім чоловіком ОСОБА_1 належала спірна квартира, яка поза її волею та бажанням вибула з її власності, а рішення суду, яким припинено право власності позивача на квартиру, скасовано. В подальшому судовий акт про припинення права власності позивача на спірну квартиру та визнання права власності за ОСОБА_1 скасовано і з моменту його ухвалення він не породжує жодних правових наслідків, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що законним власником квартири АДРЕСА_2 є і залишається позивач ОСОБА_2 .
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України.
За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).
Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV (далі - Закон № 1952-ІV) установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжкового володіння».
Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)).
Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України.
Такі висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22).
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251 цс 15, з яким погодилася і Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц та від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2023 року у справі № 203/806/21 зазначив, що спірне майно перебувало у власності позивача на законних підставах, між позивачем та відповідачем у цій справі не виникало договірних відносин стосовно спірного майна, а судове рішення, на підставі якого спірне майно вибуло з його володіння, було скасоване. Верховний Суд вважав, що суд апеляційної інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги та витребував з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача спірну квартиру. Верховний Суд, враховуючи інтереси позивача як власника спірної квартири, який здійснює захист свого порушеного права власності та надаючи їм оцінку з урахуванням балансу разом із правами та інтересами відповідача, як добросовісного набувача, вважав, що права та інтереси позивача, як власника спірного майна, який був позбавлений права володіння та вільного користування ним внаслідок протиправних дій третіх осіб, на підставі судового рішення, яке надалі було скасоване, за обставинами цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача. Витребування спірного майна на користь позивача у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача, з порушенням вимог закону, було позбавлено права власності на майно. Позивач діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне йому нерухоме майно. Водночас, як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, відповідач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду із позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема, з вимогою про стягнення з продавця, який не мав відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу, витрачених нею коштів на придбання спірної квартири, а також вартості проведених ремонтних робіт, а відтак втручання у право власності відповідача не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 128/2526/16-ц у спорах за віндикаційними позовами обов?язковим є встановлення обставини вибуття майна за волею власника, а також набуття майна добросовісним набувачем. 
Верховний Суд в постанові від 03.07.2019 у справі № 128/2526/16-ц зазначив, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Суд першої інстанції встановив, що спірна квартира вибула із власності  ОСОБА_2  на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 16.11.2006, яке в подальшому було скасовано. Згодом спірна квартира відчужена  ОСОБА_1  без її згоди ОСОБА_4 , тобто поза волею позивачки як законного власника квартири, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захисту прав позивачки та забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що не можуть бути прийняті до уваги заперечення ОСОБА_3 , що позивачка не є власником майна, а законним власником майна є саме відповідачка, яка набула його добросовісно та без будь-яких порушень, оскільки такі заперечення не підтверджені належними доказами.
Крім того, суд першої інстанції врахував інтереси позивачки як власника спірної квартири, яка здійснює захист свого порушеного права власності, та надав їм оцінку з урахуванням балансу разом із правами та інтересами відповідачки, і вважав, що права та інтереси позивачки, як власника спірного майна, яка була позбавлена права володіння та вільного користування ним внаслідок протиправних дій третіх осіб, на підставі судового рішення, яке надалі було скасоване, перевищують інтереси добросовісного набувача.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції посилання апелянтки щодо можливості визнання договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, а також, що ОСОБА_4 набув прав власності на квартиру правомірно і подальші будь-які правочини щодо цієї квартири не порушили і не могли порушити жодного права чи інтересу позивачки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 вказано, що для витребування за віндикаційним позовом оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п. 146, 147 постанови) і встановлено вибуття спірної квартири з володіння позивачки поза її волею на підставі рішення суду, яке надалі скасовано.
З цих підстав не спростовують висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що позивачка будь-якого приватно-правового договору стосовно спірної квартири не оскаржила, суд такий договір не визнав незаконним, недійсним, удаваним, фраудаторним тощо.
Не заслуговують на увагу доводи апелянтки про відсутність підстав вважати, що відповідачка придбала спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати,  ОСОБА_1  їй спірну квартиру не відчужував.Рішення суду, на підставі якого спірне майно вибуло з володіння позивачки, було скасоване, а між останньою та відповідачкою у цій справі не виникало договірних відносин стосовно спірного майна.
Оскільки спірне майно було надалі відчужено третій особі, безпідставними є доводи апелянтки, що у цьому випадку спірне майно може витребовуватися виключно за заявою власника про поворот виконання судового рішення. Поворот виконання розглядається як ефективний спосіб захисту порушених прав при незмінності складу учасників правовідносин.
Разом з тим, задовольняючи позов та витребовуючи з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 спірну квартиру, яка перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував таке.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності
Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.
Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).
Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.10.2022 у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 до суду не надано належних доказів укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 письмового, нотаріально посвідченого договору дарування ремонтно-будівельних робіт на суму 130 795,48 грн та відсутні докази надання згоди членів колишнього подружжя на виконання будівельних та ремонтних робіт у спірній квартирі. Колегія суддів апеляційного суду, переглядаючи вказане рішення в апеляційному порядку, погодилася з таким висновком суду. 
Згідно ч 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 убачається, що вона просила суд постановити у цій справі рішення про витребування у ОСОБА_3 цілої спірної квартири, яка на праві спільної сумісної власності належить позивачці та колишньому члену подружжя ОСОБА_1 . Однак, ОСОБА_1 як співвласник спірної квартири не заявляв і не заявляє вимог до ОСОБА_3 , яка є його матір`ю, про витребування своєї частки у цьому майні і не уповноважував на вчинення такої дії позивачку.
Апеляційний суд, виходячи з презумпції рівності часток у спільному сумісному майні подружжя та із встановлених рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.10.2022 обставин, вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірній квартирі належить по частці (ідеальні частки), тобто рівні долі, а тому позивачка вправі вимагати витребувати у відповідачки тільки половину спірної квартири. Висновок суду першої інстанції про витребування у відповідачки на користь позивачки цілої квартири не відповідає вимогам закону і не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судових рішень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 спірної квартири в цілому, яка перебуває у спільній сумісній власності її та ОСОБА_1 . Рішення суду в цій частині не відповідає вимогам матеріального права, постановлене з порушенням вимог процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню. У справі слід постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 136,5 кв.м., житловою площею 88 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941817026101, яка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 березня 2024 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково. 
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 136,5 кв.м., житловою площею 88 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941817026101, яка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 05 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин