Справа № 344/16786/23 
Провадження № 22-ц/4808/576/24
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді        Баркова В. М.,
       судді:                        Мальцевої Є. Є.,
       Луганської В. М.,
секретар:                Кузнєцов В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Дрогомирецький Ігор Миколайович на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року в складі суддіАтаманюка Б. М. ухвалене в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 12 квітня 2021 року позивач набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0725 га. В процесі користування вищевказаними житловим будинком та земельною ділянкою позивачу стало відомо, що через ділянку проходять газові мережі наявність яких не дозволяє йому в повному обсязі реалізовувати свої права на її користування. З метою отримання інформації та належним чином завірених копій щодо власника газових мереж, межі балансової належності та правових підстав знаходження газових мереж на належній позивачу земельній ділянці на адресу AT «Івано-Франківськгаз» було направлено адвокатський запит у відповідь на який встановлено, що газовими мережами, які проходять через земельну ділянку позивача, здійснюється постачання природного газу до квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Згідно актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін між Оператором ГРМ та споживачами газу квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , межа балансової належності встановлена на місці врізки в розподільчий газопровід низького тиску на АДРЕСА_4 . Тобто, газопровід-ввід від межі балансової належності (від розподільчого газопроводу) не є власністю AT «Івано-Франківськгаз», а перебуває у власності споживачів природного газу – відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
На підставі наведених обставин, позивач просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 2610100000:08:007:0486 ( АДРЕСА_1 , площею 0.0725 га), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом винесення газопроводу-вводу низького тиску до будинку АДРЕСА_1 за межі земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:08:007:0486, а також вирішити питання судових витрат.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дрогомирецький І. М., подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відповідь АТ «Івано-Франківськгаз» на надісланий стороною апелянта адвокатський запит. Згідно змісту вказаної відповіді, газопровід знаходиться саме на земельній ділянці апелянта, а не на межі земельних ділянок апелянта та відповідача. Також, зазначає, що після виявлення в себе спірного газопроводу він був готовий взяти на себе затрати по виносу газопроводу, окрім того вже процесі розгляду справи сторона апелянта неодноразово пропонувала відповідачці ОСОБА_2 допомогти із фінансуванням винесення газопроводу. Проте, відповідачка заперечує проти такого винесення, водночас підтверджуючи факт знаходження спірного незаконного газопроводу на земельній ділянці ОСОБА_1 , без правових підстав такого знаходження. При цьому зазначає, що ні він ні попередній власник не надавали жодних дозволів та погоджень щодо проходження через вищевказану земельну ділянку будь-яких інженерних комунікацій. Окрім того, земельна ділянка не є та не була жодним чином обтяжена. Також зауважує, що апелянт неодноразово намагався вирішити даний спір в позасудовому порядку шляхом досягнення усних переговорів. Однак, зазначені намагання ОСОБА_1 були проігноровані відповідачами. Виходячи з вищенаведеного апелянт вважає, що його права, як власника земельної ділянки порушено, оскільки останній не має можливості використовувати земельну ділянку за призначенням.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена судовою повісткою, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без її участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Дрогомирецького І. М., які просили скаргу задовольнити, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2021 року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , останній набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , загальною площею 97,1 м2, та земельну ділянку кадастровий номер 2610100000:08:007:0486 за цією ж адресою, для будівництва та обслуговування будинку (а.с. 9-20).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у сусідньому будинку АДРЕСА_5 та є сусідами позивача. Факт того, що ці квартири знаходяться у власності відповідачок останні в суді не заперечували, як і не заперечували, що газопровід до їх будинку проходить по земельній ділянці позивача.
В матеріалах справи наявні два акти розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін між оператором ГРМ та споживачами, а також схеми розмежування газових мереж.
Згідно актів № 1873 від 27 липня 2016 року та № 9039 від 03 січня 2017 року розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін між оператором ГРМ та споживачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , АДРЕСА_6 відповідно, межа балансової належності між газовими мережами Оператора ГРМ та споживачів встановлюється в місці врізки в розподільчий газопровід. На балансі (в користуванні) споживачів знаходяться газові мережі від межі балансової належності разом з газовикористовуючим обладнанням, зокрема: газопровід-ввід низького тиску, підземний (а.с. 50-51, 48-49).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог через відсутність відповідної проектно-технічної документації на спірний газопровід, а також недоведеності перешкоджання відповідачів здійсненню позивачем права користування та розпорядження своїм майном.
Проте з такими висновками суду погодитися не можна.
Відповідно до статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно зі статтею 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Як правильно зазначив суд першої інстанції підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Проте суд не звернув уваги на те, що умовами для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
За загальним правилом, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
Пунктами «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що спірний газопровід через земельну ділянку позивача було прокладено AT «Івано-Франківськгаз» та за згодою попереднього власника ділянки. Однак, відповідної проектно-технічної документації на спірний газопровід не надала та пояснила, що така документація у AT «Івано-Франківськгаз» відсутня.
Крім того, з технічної документації із землеустрою на земельну ділянку позивача від 31 січня 2020 року (а.с. 111-137) вбачається, що будь-яких обмежень щодо використання цієї земельної ділянки (в тому числі право прокладення та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій, інші земельні сервітути) не встановлено (а.с. 125-126).
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, чи правомірно відповідачі використовують земельну ділянку позивача. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини, в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачами суду не надано.
Також суд помилково вважав, що позивачем не доведено порушення його права на користування земельною ділянкою, оскільки встановлено, що спірний газопровід проходить по території його земельної ділянки вздовж паркану, а відповідно до п. 1.4, 1.6 Розділу V Правил безпеки систем газопостачання, затверджених Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15 травня 2015 року № 285 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08 червня 2015 року за № 674/27119, технічний стан газопроводів (підземних, надземних, наземних та ввідних) і споруд на них повинен систематично контролюватись власником (балансоутримувачем та/або орендарем (наймачем)) шляхом проведення комплексного технічного огляду (обходу) трас газопроводів, технічного обстеження, в тому числі КПО, вимірювання захисних потенціалів і перевірки ефективності роботи засобів ЕХЗ. Крім того, для локалізації і ліквідації можливих аварійних ситуацій на цьому газопроводі необхідно буде проводити земляні роботи на території земельної ділянки позивача.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, встановлені у справі обставини, у взаємному зв`язку з іншими доказами у їх сукупності підтверджують факт створення позивачу перешкоди у користуванні його земельною ділянкою.
Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі не довели, що створення таких перешкод було правомірним, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та позовних вимог ОСОБА_1 з відповідачів на його користь у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1 073 грн. 60 коп. та апеляційної скарги в розмірі 1 609 грн. 50 коп.
Згідно з частиною третьою статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача, у разі часткового задоволення – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Звертаючись до суду із позовом позивач, просив стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати у справі.
На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу суду першої інстанції був наданий договір про надання професійної правничої допомоги № 2023/17 від 15 травня 2023 року, укладений між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Дрогомирецьким І. М. (а.с. 154-156) за умовами якого адвокат за дорученням клієнта зобов`язався надати послуги з професійної правничої допомоги по захисту прав та законних інтересів клієнта під час цивільного провадження, юридичної консультації, правового інформування та іншої юридичної допомоги із наданням усіх прав, які належать клієнту (п. 1.1-1.3). Вартість правничої допомоги та порядок розрахунків за її надання Клієнту, визначені сторонами у пункті 3 цього договору.
12 лютого 2024 року адвокат Дрогомирецький І. М. надав суду першої інстанції Акт від 08 лютого 2024 року приймання-передачі послуг за договором про надання професійної правничої допомоги № 2023/17, яким підтверджується факт надання позивачеві професійної правничої допомоги на загальну суму 21 200 грн. за надані послуги з проведення попереднього аналізу справи, у тому числі ознайомлення з матеріалами, збір інформації та документів, оформлення доказової бази відповідно до вимог ЦПК України; підготовка позовної заяви та участь в судових засіданнях суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що представником позивача адвокатом Дрогомирецьким І. М. були дотриманні положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, зокрема заявлення до закінчення судових дебатів у справі про необхідність вирішення питання щодо розподілу понесених судових витрат та подання відповідних доказів.
Ураховуючи надані позивачем докази, прийняте судом апеляційної інстанції на його користь рішення, апеляційний суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених  ОСОБА_1 в суді першої інстанції.
Разом з тим, апеляційний суд вважає слушними та частково погоджується із доводами заперечень  ОСОБА_2 про неспівмірність заявлених позивачем витрат.
З огляду на викладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (обсяг складеної позовної заяви; участь у трьох судових засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідачівна користь  ОСОБА_1 10 600 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Таким чином з відповідачів на користь позивача у відшкодування судових витрат у справі необхідно стягнути по 6 641 грн. 55 коп. (1 073 грн. 60 коп./2 + 1 609 грн. 50 коп./2 + 10 600 грн./2) з кожної
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Дрогомирецький Ігор Миколайович – задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2024 року – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою – задовольнити.
Зобов`язати  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 2610100000:08:007:0486 ( АДРЕСА_1 , площею 0,0725 га), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом винесення газопроводу-вводу низького тиску до будинку АДРЕСА_1 за межі земельної ділянки кадастровий номер 2610100000:08:007:0486.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат у справі по 6 641 (шість тисяч шістсот сорок одній) грн. 55 коп. з кожної.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       В. М. Луганська

       Є. Є. Мальцева