ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" червня 2024 р.                                                      Справа №914/587/23

м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                                   Бойко С.М.,
суддів:                                                                                           Бонк Т.Б.,
 Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Гавриляк І.В.
явка представників сторін:
від позивача: Рисовський І.Г. -  особисто;
від відповідача-1: Роман Н.О. - витяг з ЄДР;
від відповідача-2: Горбатюк М.Б. – витяг з ЄДР;
від відповідача-3: не з`явився,

розглянув апеляційні скарги:
1.          фермерського господарства "Рисовський" б/н від 09.02.2024
2.          Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції б/н від 12.02.2024
3.          Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції б/н від 15.02.2024
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2024 суддя: Горецька З.В., м. Львів
у справі №914/587/23
за позовом фермерського господарства "Рисовський", с. Зубра, Пустомитівського району Львівської області,
до відповідача-1   Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Львів,
до відповідача-2   Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Пустомити Львівської області,
до відповідача-3   Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, м. Львів,
про  стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог
16.02.2023 фермерське господарство "Рисовський" (надалі – ФГ «Рисовський») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача-1 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, до відповідача-2 Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та до відповідача-3 Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення 2  733 600,00 грн. моральної шкоди.
Позовні вимоги обгрунтовані тривалим невиконанням уповноваженими органами наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі №5/79, яким присуджено позивачу 4га землі під розширення землі фермерського господарства.
Позивач посилається на те, що відповідачі продовжують не виконувати судове рішення та порушують його право на підприємницьку діяльність та право на землю, у зв`язку з чим на підставі ст.ст. 116,1167, 1173, 1174 ЦК України позивач здійснив нарахування 562  800,00 грн. моральної шкоди (завданій юридичній особі – ФГ «Рисовський») та 562  800,00 грн. моральної шкоди (завданій фізичній особі – Рисовському І.Г.) за період з 2015 по 2022 роки.
          Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.10.2023 задоволено клопотання представника позивача №2146/23 від 30.05.2023 про збільшення розміру позовних вимог, за змістом якого позивач здійснив нарахування 1  366  800,00 грн. моральної шкоди (завданій юридичній особі – ФГ «Рисовський») та 1  366  800,00 грн. моральної шкоди (завданій фізичній особі – Рисовському І.Г.) за період з 1995 по 2022 роки.
          Таким чином, предметом спору є стягнення моральної шкоди в розмірі 1  366  800,00 грн., яка завдана юридичній особі – ФГ «Рисовський» та стягнення моральної шкоди в розмірі 1  366  800,00 грн., яка завдана фізичній особі – ОСОБА_1 за період з 1995 по 2022 роки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.01.2024 позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ФГ «Рисовський» 109  433,34  грн. моральної шкоди. 
Стягнуто з Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ФГ «Рисовський» 160  158,81 грн. моральної шкоди. 
При винесенні рішення місцевий господарський суд виходи в з того, що невиконання уповноваженими органами виконавчої служби наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі №5/79 підтверджується ухвалами суду від 20.09.2011, від 26.03.2014, від 14.04.2016, від 23.09.2015 та від 01.06.2022 в справі № 5/79 про визнання неправомірними дій/бездіяльності уповноважених органів виконавчої служби.
При визначенні суми відшкодування моральної шкоди судом враховано мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно, який відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» становить 6 700,00 грн.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1  366  800,00 грн. (за період з 1995 по 2022 роки), яка завдана фізичній особі – Рисовському І.Г., як одноосібному власнику ФГ «Рисовський» від втручання в особисті немайнові права за статтею 1 Протоколу 1 Конвенції, оскільки позовні вимоги в цій частині підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовлено в решті позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача 1  097  207,85 грн. моральної шкоди завданої ФГ «Рисовський», у зв`язку з безпідставністю.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги фермерського господарства "Рисовський"
В апеляційній скарзі позивач (фермерське господарство "Рисовський") просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині відмови в позовних вимогах та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що:
-місцевим господарським судом не розглядалось питання щодо невиконання наказу суду № 5/79 від 13.10.1994;
-внаслідок бездіяльності державної виконавчої служби, позивач вже 30-ий рік продовжує зазнавати моральної шкоди. Посилається на те, що в бездіяльності державного виконавця вбачаються ознаки корупційних діянь та ознаки порушення ст. ст.364, 367, 382 КК України.
Крім моральної шкоди що завдана юридичній особі за ст. 94 ЦК України одноосібний власник та голова ФГ «Рисовський» зазнав моральної немайнової шкоди як фізична особа у відшкодуванні незаконно відмовлено господарським судом з наступних підстав:
-підставою відшкодування завданої немайнової моральної шкоди слугувало рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Рисовський проти України», зокрема, у ст. 47, 48, 60 суд встановив наступний висновок стосовно статусу потерпілого від порушення ст. б п. 1, ст. 13, ст. 1 Протоколу1 Конвенції у зв?язку з невиконанням наказу господарського суду № 5/79 від 13.10.1994;
-Рисовський І.Г. вважає себе потерпілим від невиконання рішення суду та його наказу;
-позивач вважає що розгляд відшкодування в цій справі може бути розглянутий за правилами господарського судочинства. 
Посилається на ст. 14 ЗУ «Про фермерське господарство», за змістом якої фермерське господарство та його члени мають право на відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди порушенням їхніх прав яке підлягає поновленню;
-вважає, що відмова відшкодувати завдану моральну немайнову шкоду одноосібному власнику судом першої інстанції є необгрунтованою та незаконною, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню оскільки порушує ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1167, 1173 ЦК України.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
В апеляційній скарзі відповідач-1 (Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що:
-позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди, її розміру, а також того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвели до душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації життя;
-посилається на правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року в справі № 904/3667/19, за змістом яких у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.
-зазначає, що невиконання судового рішення боржником у зобов`язанні не може вважатися бездіяльністю Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при здійсненні нею своїх повноважень, що підпадає під визначення ст. 1173 ЦК України;
-посилається на правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року в справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20), за змістом яких факт тривалого невиконання рішення суду та дії/бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між невиконанням/несвоєчасним виконанням рішення суду та завданою шкодою;
-також посилається на правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, за змістом якого саме лише задоволення скарг на дії органу державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб органів державної виконавчої служби та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року в справі № 686/7245/22.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
В апеляційній скарзі відповідач-2 (Пустомитівський відділ державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги відповідача-2 (Пустомитівський відділ державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) аналогічні доводам апеляційної скарги відповідача-1 (Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції).
Узагальнені заперечення відповідача-2
Відповідач-2 подав відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого підтримує доводи апеляційної скарги відповідача-1 (Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), вважає апеляційну скаргу обгрунтованою та просить її задоволити.
Узагальнені заперечення відповідача-3
Відповідач-3 подав відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого заперечує доводи апеляційної скарги позивача (ФГ «Рисовський»), просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В обґрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу посилається на те, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами в чому саме виражена моральна шкода, заподіяна юридичній особі ФГ «Рисовський».
Також, відповідач-3 посилається на правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), за змістом якого відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Вважає, що позивачем не доведено наявності моральної шкоди та причинового зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
У судове засідання 19.06.2024 з`явилися представник позивача, представник відповідача-1 та представник відповідача-2. Представник відповідача-3 в судове засідання не з?явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції та довідками Західного апеляційного господарського суду про доставку електронного листа.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а тому судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-3, що не з`явився за наявними в справі доказами.
У судовому засіданні представник позивача, представник відповідача-1 та представник відповідача-2 підтримали доводи викладені в своїх апеляційних скаргах, просили апеляційні скарги задоволити з підстав викладених в них.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача-1 та представника відповідача-2, а також враховуючи пояснення представника відповідача-3 надані в судовому засіданні 15.05.2024, дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції частковій зміні з підстав встановлених апеляційним судом.          
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини 
Рішенням Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79 за позовом ФГ “Рисовський” до виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та Пустомитівської районної державної адміністрації про примусове виділення 4 га землі позов задоволено в частині позовних вимог до виконавчого комітету Зубрянської сільської ради та зобов`язано Зубрянську сільську раду до 10.04.1994 виділити позивачеві 4 га землі із 55 га вільних земель запасу. 
На виконання рішення Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79, Господарським судом Львівської області 13.10.1994 видано наказ про примусове виконання рішення, за змістом якого зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити ФГ «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель з заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі №5/79 заяву відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання дублікату наказу № 5/79, виданого 13.10.1994 Господарським судом Львівської області задоволено. 
За заявою ОСОБА_1 (№29979/04 від 20.10.2011) Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» констатував порушення статті 6 пункту 1, статті 13 Протоколу Першого статті 1 Європейської Конвенції про права людини в зв`язку з невиконанням наказу Господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994 виданого на підставі рішення Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79.
Предметом позову є стягнення 1  366  800,00 грн. моральної шкоди (завданій юридичній особі – ФГ «Рисовський») та стягнення 1  366  800,00 грн. моральної шкоди (завданій фізичній особі – Рисовському І.Г., як одноосібному власнику ФГ «Рисовський» від втручання в особисті немайнові права за статтею 1 Протоколу 1 Конвенції) за період з 1995 по 2022 роки.
Підставою позову є тривале невиконання уповноваженими органами виконавчої служби рішення Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79 та відповідно невиконання наказу Господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994.
Таким чином, враховуючи тривале невиконання уповноваженими органами рішення Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79 та відповідно невиконання наказу Господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994 позивач звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди, яку обгрунтовує бездіяльністю дій Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, яка встановлена зазначеними в позовній заяві рішеннями судів, що набрали законної сили. 
Окрім того моральну шкоду обгрунтовує і тим, що Рисовському І.Г., як одноосібному власнику ФГ «Рисовський» завдано моральну шкоду від втручання в особисті немайнові права за статтею 1 Протоколу 1 Конвенції.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Водночас, суд виходить із презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить конституційним гарантіям (статті 3, 19 Конституція України) і безумовно викликає негативні емоції.
Юридична особа має немайнові права, які визначені статтею 94 Цивільного кодексу України.
За приписами ч. 1 ст. 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.
У статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1). Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2).
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). 
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Водночас до встановлених законом випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відноситься випадок її заподіяння внаслідок, зокрема, неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України) або дій їх посадових чи службових осіб (стаття 1174 ЦК України).
Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
За змістом частини 4 статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади (уповноваженого органу виконавчої служби) до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), а саме: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й багатьох інших.
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи, тому в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, апеляційним судом враховано висновки щодо застосування норм права, які викладені у вищезазначених постановах Верховного Суду. 
При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судами враховано мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (6 700,00 грн.).
Відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
За змістом частини 3 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 76, 77 ГПК).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджував про завдання йому моральної шкоди, оціненої ним у 2 733 600,00 грн., яка полягала в моральних стражданнях та переживаннях внаслідок дій Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (відповідач-1), Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (відповідач-2) та Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області (відповідач-3) щодо невиконання наказу Господарського суду Львівської області в справі № 5/79. 
Оцінюючи підстави для притягнення органу державної влади (уповноваженого органу виконавчої служби) до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне: 
1. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.09.2011 в справі №5/79 задоволено скаргу ФГ «Рисовський» та визнано постанову відділу примусового виконання рішень Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області від 14.04.2011 про закінчення виконавчого провадження у справі № 5/79 незаконною, а відповідні дії державного виконавця неправомірними. 
Таким чином, 15.04.2011 (дата постанови про закінчення виконавчого провадження) відбулось порушення виконавцем прав позивача. Припинення такого порушення відбулось 05.12.2011 шляхом відновлення виконавчого провадження (державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області винесено постанову про відновлення виконавчого провадження від 05.12.2011 та відновлено виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Львівської області № 5/79 від 13.10.1994 про зобов`язання Зубрянської сільської ради народних депутатів до 13 листопада 1994 року виділити фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель з заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське»).
Таким чином, за період з 15.04.2011 до 04.12.2011 з розрахунку мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, яка становить 6 700,00 грн. позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 51  337,85 грн. з яких:
- з 15.04.2011 до 30.04.2011 за формулою 16 (дні неправомірної бездіяльності в квітні 2011) : 30 (загальна кількість днів в квітні 2011) * 6 700,00 грн. = 3 573,33 грн.;
- з травня 2011 по листопад 2011 за формулою 7 (місяці неправомірної бездіяльності) * 6 700,00 грн. = 46  900,00 грн.;
-  з 01.12.2011 по 04.12.2011 за формулою 4 (дні неправомірної бездіяльності в грудні 2011) : 31 (загальна кількість днів в грудні 2011) * 6  700,00 грн. = 864,52 грн.
2. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.03.2014 частково задоволено скаргу ФГ «Рисовський» та визнано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 05.12.2013 про закінчення виконавчого провадження у справі № 5/79 недійсною.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.04.2016 встановлено, що 22.07.2014 винесено постанову про відновлення виконавчого провадження та призначено спеціаліста для участі у виконавчому провадженні. 
Таким чином, протиправна бездіяльність державного виконавця тривала з 05.12.2013 до 21.07.2014. 
За вказаний період з розрахунку мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, яка становить 6 700,00 грн. позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 50  574,19 грн. з яких:
- з 05.12.2013 до 31.12.2013 за формулою 27 (дні неправомірної бездіяльності в грудні 2013) : 31 (загальна кількість днів в грудні 2013) * 6  700,00 грн. = 5  835,48 грн.;
- з січня 2014 по червень 2014 за формулою 6 (місяці неправомірної бездіяльності) * 6  700,00 грн. = 40  200,00 грн.;
- з 01.07.2014 по 21.07.2014 за формулою 21 (дні неправомірної бездіяльності в липні 2014) : 31 (загальна кількість днів в липні 2014) * 6  700,00 грн. = 4  538,71 грн.
3. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.09.2015 задоволено скаргу ФГ «Рисовський» та визнано бездіяльність відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Львівській області незаконною, а також зобов`язано вчинити всі необхідні дії щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79. 
Як вбачається з ухвали Господарського суду Львівської області від 23.09.2015, у зв`язку із зверненням державного виконавця до господарського суду з заявою по зміну (встановлення) способу та порядку виконання рішення суду в даній справі державним виконавцем зупинено виконавче провадження. 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.04.2015 припинено провадження у справі № 5/79 в частині розгляду заяви (клопотання) державного виконавця ВПВР УДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області про зміну (встановлення) способу та порядку виконання рішення суду у справі. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області від 22.09.2015 виконавче провадження з примусового виконання наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79 поновлено. 
Таким чином, вищенаведене підтверджує те, що державним виконавцем безпідставно не поновлено виконавче провадження протягом більше п`яти місяців, що призвело до затягування строків примусового виконання рішення суду у даній справі. 
За період з 01.04.2015 по 21.09.2015 моральна шкода позивача становить 38  190,00 грн. з яких:
-  з квітня 2015 по серпень 2015 за формулою 5 (місяці неправомірної бездіяльності) * 6  700,00 грн. = 33 500,00 грн.;
-   01.09.2015 по 21.09.2015 за формулою 21 (дні неправомірної бездіяльності в вересні 2015) : 30 (загальна кількість днів в вересні 2015) * 6  700,00 грн. = 4  690,00 грн.
4. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.04.2016 задоволено скаргу ФГ «Рисовський» та визнано бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Львівській області протиправною, незаконною та зобов`язано вчинити дії щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79. 
Як вбачається з цієї ухвали державний виконавець не оскаржував відмову Головного управління Держземагенства у Львівській області від 11.11.2015 про виконання наказу Арбітражного суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 та не вжив заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», направлених на недопустимість боржника не виконувати судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, зокрема і боржником.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.08.2016 у справі №5/79 замінено боржника Головне управління Держземагентства у Львівській області на його правонаступника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області. 
30.09.2016 винесено постанову про накладення штрафу на боржника Головне управління Держгеокадастру у Львівській області з одночасною вимогою від 30.09.2016 у строк до семи днів з дати отримання вимоги виконати рішення по справі №5/79 та надати інформацію про вжиті заходи. 
За наведених обставин в період з 11.11.2015 до 29.09.2016 моральна шкода позивача становить 71 243,34 грн. з яких:
- з 11.11.2015 до 30.11.2015 за формулою 20 (дні неправомірної бездіяльності в листопаді 2015) : 30 (загальна кількість днів в листопаді 2015) * 6     700,00 грн. = 4     466,67 грн.;
- з грудня 2015 по серпень 2016 за формулою 9 (місяці неправомірної бездіяльності) * 6     700,00 грн. = 60 300,00 грн.;
-  з 01.09.2016 до 29.09.2016 за формулою 29 (дні неправомірної бездіяльності в вересні 2016) : 30 (загальна кількість днів в вересні 2016) * 6  700,00 грн. = 6  476,67 грн.
5. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.06.2022 частково задоволено скаргу ФГ «Рисовський» від 29.10.2021 на дії (бездіяльність) державного виконавця у справі №5/79 та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), а також зобов`язано вчинити дії щодо примусового виконання дублікату наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79.
Вказаною ухвалою встановлено, що постановою державного виконавця Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 22.02.2022 прийнято виконавче провадження № 36443777 з примусового виконання наказу від 13.10.1994 у справі № 5/79 про зобов`язання виділити ФГ "Рисовський" 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське». 
25.02.2021 державним виконавцем Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) адресовано Солонківській сільській раді Пустомитівського району Львівської області вимогу за №4897, за змістом якої державний виконавець вимагає надати підтвердження виконання вищевказаного виконавчого документа або інформацію про обставини, що перешкоджають або унеможливлюють виконання виконавчого документа. 
Враховуючи строки виконання рішень, встановлені ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» та вимогу державного виконавця від 25.02.2021, боржник за виконавчим провадженням № 36443777 мав виконати вимогу державного виконавця протягом 10 робочих днів - до 12.03.2022 (включно).
Проте, як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 36443777, державний виконавець в порушення приписів ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснив перевірку виконання рішення боржником.
31.05.2021 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу в зв`язку з встановленням невиконання рішення суду та зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. 
Беручи до уваги встановлені у постанові від 31.05.2021 у межах виконавчого провадження № 36443777 державним виконавцем строки добровільного виконання рішення та враховуючи наведені положення закону, державний виконавець зобов`язаний повторно перевірити виконання рішення боржником 15.06.2021. Проте, державним виконавцем лише 21.09.2021 надіслано боржнику вимогу про надання підтвердження виконання рішення суду або інформацію про обставини, що перешкоджають або унеможливлюють виконання виконавчого документа, та 21.12.2021 винесено постанову у межах виконавчого провадження № 36443777 про накладення штрафу у зв`язку з тим, що боржником самостійно не виконано рішення суду.
Державним виконавцем Пустомитівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у межах виконавчого провадження з примусового виконання дублікату наказу Господарського суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994, скеровано у відділ поліції № 3 Львівського РУП № 2 ГУ НП у Львівській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 23.12.2021 № В-8/48778, в якому зазначено, що дії керівника Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області Дубневича Б.В. можна розцінювати як умисне невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, що містить ознаки злочину, передбачені  ст. 382 КК України. 
Пустомитівським районним відділом державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 11.04.2022 та 09.05.2022 надіслано відділу поліції № 3 Львівського РУП № 2 ГУ НП у Львівській області листи-запити про надання інформації щодо ходу досудового розслідування. 
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, у тому числі, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом. 
Вказана стаття закону не встановлює для виконавця чітких строків в межах яких останній повинен цікавитись ходом кримінального провадження.
При цьому, повідомлення про вчинення керівником боржника правопорушення передбаченого ст. 382 КК України від 23.12.2021 зареєстроване в ІТС ІП НП ВП №3 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області за №ЄО429 та 18.01.2022 за вих. №613/43/05/01 передано у ПОГ СВГ ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області. 
Судами встановлено, що в межах справи №914/586/23 з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ФГ «Рисовський» стягнуто 154  000,00 грн. моральної шкоди за період з 01.07.2021 по 01.06.2023. 
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що в цій частині позивачем не доведено завдання державним виконавцем моральної шкоди, а тому не можливо провести дійсний розрахунок, оскільки законодавство не вимагає від виконавця отримувати інформацію щодо кримінального провадження в межах певного строку, а за бездіяльність в частині затягування досудового розслідування в кримінальному провадженні моральну шкоду стягнуто в межах справи №914/586/23.
На підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 11.06.2022 встановлено наступні періоди неправомірної бездіяльності державного виконавця:
- з 13.03.2021 по 30.05.2021;
- з 16.06.2021 по 20.12.2021;
Моральна шкода позивача за вказані періоди становить 58  246,77 грн. з яких:
- з 13.03.2021 до 30.03.202021 за формулою 18 (дні неправомірної бездіяльності в березні 2021) : 31 (загальна кількість днів в березні 2021) * 6  700,00 грн. = 3  890,32 грн.;
-  квітень 2021 за формулою 1 (місяць неправомірної бездіяльності) * 6  700,00 грн. = 6  700,00 грн.;
-  з 01.05.2021 по 30.05.2021 за формулою 30 (дні неправомірної бездіяльності в травні 2021) : 31 (загальна кількість днів в травні 2021) * 6  700,00 грн. = 6  483,87 грн.;
-  з 16.06.2021 по 30.06.2021 за формулою 15 (дні неправомірної бездіяльності в червні 2021) : 30 (загальна кількість днів в червні 2021) * 6  700,00 грн. = 3  350,00 грн.;
-  з липня по листопад 2021 за формулою 5 (місяці неправомірної бездіяльності) * 6  700,00 грн. = 33 500,00 грн.;
- з 01.12.2021 по 20.12.2021 за формулою 20 (дні неправомірної бездіяльності в грудні 2021) : 31 (загальна кількість днів в грудні 2021) * 6  700,00 грн. = 4  322,58 грн.
З врахуванням викладеного спростовуються доводи апеляційної скарги ФГ «Ристовський» про те, що місцевим господарським судом не розглядалось питання щодо невиконання наказу суду № 5/79 від 13.10.1994.
Також, колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17, від 21.12.2018 у справі № 920/31/18, згідно з якою причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.
Отже, апеляційним судом встановлено причинний зв`язок між протиправною поведінкою уповноважених органі виконавчої служби шляхом визнання дій/бездіяльності протиправною та шкодою, які ці дії/бездіяльність спричинили ФГ «Рисовський» внаслідок невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 в справі № 5/79.
          Досліджуючи суб`єктний склад уповноважених органів виконавчої служби, які притягуються до відповідальності у виді стягнення шкоди апеляційним господарським судом встановлено.
Постановою Кабінету Міністрів України за № 870 від 09.10.2019 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (надалі – постанова КМУ за № 870), ліквідуються, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області.
Відповідно до п. 2 постанови КМУ за №870 утворюються, як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).
За змістом п. 3 постанови КМУ за № 870 міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1.
Таким чином, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України за № 870 від 09.10.2019 Міністерством юстиції України прийнято наказ за № 3173/5 від 16.10.2019 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», за змістом якого утворено (зареєстровано) Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Львів) та припинено повноваження та функції Головного територіального управління юстиції у Львівській області до складу якого входило Управління держаної виконавчої служби.
Також, за змістом наказу Міністерства юстиції України за № 3173/5 від 16.10.2019 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» завдання та функції, що виконувало Управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області виконує Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Львів).
Таким чином, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (відповідач-1) є правонаступником Управління державної виконавчої служби у Львівській області Головного управління юстиції у Львівській області дії якого визнано неправомірними ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.03.2014 в справі № 5/79 та ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.04.2016 в справі № 5/79, а також бездіяльність якого визнано ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.09.2015 в справі № 5/79.
Відповідно до Положення про Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, затвердженого наказом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 349/4 від 30.12.2022, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є територіальним органом державної виконавчої служби, входить до системи органів Міністерства юстиції України як структурний підрозділ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
Відповідно до положення про відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (затвердженого начальником Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)) відділ примусового виконання рішень є структурним підрозділом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Як зазначено вище, та вбачається з матеріалів справи, позивач зазнав моральних страждань спричинених структурним підрозділом управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Львівській області - відділом примусового виконання рішень, правонаступником якого є відповідач-1, а саме:
-за період з 05.12.2013 до 21.07.2014 позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 50 574,19 грн. 
-за період з 01.04.2015 по 21.09.2015 позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 38 190,00 грн. 
-за період з 11.11.2015 до 29.09.2016 позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 71 243,34 грн. 
Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про стягнення з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 160 007,53 грн. моральної шкоди, а не 109  433,34 грн., як визначено місцевим господарським судом.
Апеляційний господарський суд зазначає, що Пустомитівським відділом державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, дії якого визнано неправомірними ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.09.2011 в справі № 5/79 та бездіяльність якого визнано ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.06.2022 в справі № 5/79, позивачу завдано моральні страждання, а саме:
-за період з 15.04.2011 до 04.12.2011 позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 51 337,85 грн. 
-за період з 13.03.2021 по 30.05.2021 та з 16.06.2021 по 20.12.2021 позивач зазнав моральних страждань на загальну суму 58 246,77 грн.
Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про стягнення з Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 109 584,62 грн. моральної шкоди, а не 160  158,81 грн., як визначено місцевим господарським судом.
          Обговорюючи доводи апеляційної скарги ФГ «Рисовський» про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь ФГ «Рисовський» 1  097  207,85 грн. моральної шкоди апеляційний господарський суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої, зокрема, уповноваженими органами виконавчої служби, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
          Судами встановлено, що протиправна поведінка уповноважених органів виконавчої служби встановлена ухвалами Господарського суду Львівської області від 20.09.2011, від 26.03.2014, від 14.04.2016, від 23.09.2015 та від 01.06.2022 в справі № 5/79, які проаналізовано та враховано судами.
В решті, виконавці вчиняли усіх необхідних дії з приводу виконання наказу в справі №5/79, однак виконання вказаного наказу не лежить лише в площині повноважень виконавчої служби, що підтверджується судовими рішеннями в справах № 914/263/19, № 914/3502/21, № 914/620/21, № 914/665/23, № 914/586/23, № 914/666/23 та іншими.
Разом з тим, позивачем не доведено іншими доказами, крім перелічених вище ухвал протиправні дії/бездіяльність уповноважених органів виконавчої служби. 
          З огляду на викладене апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача 1  097  207,85 грн. моральної шкоди.
          Обговорюючи доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 1  366  800,00 грн. (за період з 1995 по 2022 роки), яка завдана фізичній особі – Рисовському І.Г., як одноосібному власнику ФГ «Рисовський» від втручання в особисті немайнові права за статтею 1 Протоколу 1 Конвенції апеляційний господарський суд зазначає наступне.
За приписами статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. 
Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. 
Позивачем в цій справі є юридична особа - ФГ “Рисовський”, а не фізична особа ОСОБА_1 . 
Таким чином спір про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 366 800,00 грн. завданої особистим немайновим правам одноосібному власнику ФГ “Рисовський” від втручання в особисті немайнові права за статтею 1 Протоколу 1 Конвенції підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Отже, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь фізичної особи – ОСОБА_1 1  366  800,00 грн. моральної шкоди, яка завдана особистим немайновим правам одноосібному власнику ФГ «Рисовський» від втручання в особисті немайнові права за статтею 1 Протоколу 1 Конвенції.
Щодо вимоги до відповідача-3 Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області
Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України "Про виконавче провадження".
Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Аналогічне положення закріплено в частині 1 статті 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Положеннями частин 2, 4 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.
Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215 (далі - Положення), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених на Казначейство завдань, воно здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Пунктом 9 Положення передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Водночас, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, передбачений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.
За змістом частини 1 статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
З наведених норм вбачається, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема, стороною виконавчого провадження і, відповідно, не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", а є встановленою Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядком №  845 особою, що, зокрема, здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
          Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 в справі № 52/125, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.
          За змістом правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 26.01.2022 в справі № 917/2041/20 визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів господарського процесу є правом позивача. Проте саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України, ураховуючи завдання господарського судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір.
Сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.
З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).
Отже належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог до Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, проте з підстав того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. 
З цих підстав резолютивну частину оскаржуваного рішення слід доповнити новим пунктом: «В задоволенні вимог фермерського господарства "Рисовський" до Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення моральної шкоди – відмовити.».
Посилання апелянтів (віповідача-1 та відповідача-2) на правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року в справі № 904/3667/19, за змістом яких у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою спростовуються матеріалами справи та ухвалами Господарського суду Львівської області від 20.09.2011, від 26.03.2014, від 14.04.2016, від 23.09.2015 та від 01.06.2022 в справі № 5/79 за змістом яких встановлена протиправна поведінка уповноважених органів виконавчої служби та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» за змістом якого констатовано порушення статті 6 пункту 1, статті 13 Протоколу Першого статті 1 Європейської Конвенції про права людини в зв`язку з невиконанням наказу Господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994 виданого на підставі рішення Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі №5/79.
Посилання апелянтів (віповідача-1 та відповідача-2) на правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 918/203/18, за змістом якого саме лише задоволення скарг на дії органу державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб органів державної виконавчої служби та заподіяною шкодою спростовуються встановленими обставинами в справі, а також наявністю трьох умов (неправомірні дії, заподіяна шкода та причинний зв`язок), які є необхідними підставами для притягнення уповноваженого органу виконавчої служби до відповідальності у виді стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з ст. 277 ГПК України, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для зміни судового рішення, яке полягає в доповнення та зміні його мотивувальної та резолютивної частини.
Апеляційний суд доходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції, та вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2024 у справі № 914/587/23 слід змінити частково, шляхом викладення пунктів 2, 3 резолютивної частини рішення щодо суми стягнення на користь позивача, а також шляхом доповнення оспорюваного рішення новим пунктом про відмову вимог  фермерського господарства "Рисовський" до Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення моральної шкоди.
В решті рішення Господарського суду Львівської області прийняте з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Апелянтами не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги фермерського господарства "Рисовський" б/н від 09.02.2024, Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції б/н від 15.02.2024 та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції б/н від 12.02.2024 підлягають залишенню без задоволення, а зміні судове рішення 0з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи залишення апеляційних скарг без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянтів судового збору, а саме на Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Львів – 4  852,62 грн., який сплачений згідно з платіжною інструкцією за № 1791 від 27.02.2024, на Пустомитівський відділ державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – 4  852,65 грн., який сплачений згідно з платіжною інструкцією за № 2207 від 08.03.2024.
Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Отже, за ФГ «Ристовський» за подання апеляційної скарги щодо спору про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю уповноважених органів виконавчої служби звільняється від сплати суового збору.
Керуючись ст.ст. 86, 269, 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
апеляційні скарги фермерського господарства "Рисовський" б/н від 09.02.2024, Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції б/н від 15.02.2024 та Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції б/н від 12.02.2024 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2024 у справі № 914/587/23 змінити частково, шляхом викладення пунктів 2, 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:
“п. 2. Стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів, пл. Шашкевича, 1, 79000, ЄДРПОУ 43316386) на користь фермерського господарства “Рисовський” (81135, Львівська область, Пустомитівський район, село Зубра, ідентифікаційний код юридичної особи 19324981) 160    007,53 грн. моральної шкоди.
п. 3. Стягнути з Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Львівська область, Львівський р-н, м. Пустомити, вул. І. Кандиби, 3, ЄДРПОУ 34986930) на користь фермерського господарства “Рисовський” (81135, Львівська область, Пустомитівський район, село Зубра, ідентифікаційний код юридичної особи 19324981) 109    584,62 грн. моральної шкоди.”.
Доповнити рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2024 у справі № 914/587/23 новим пунктом: “В задоволенні вимог фермерського господарства "Рисовський" до Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення моральної шкоди – відмовити.”.
В решті рішення Господарського суду Львівської області від 22.01.2024 у справі № 914/587/23 – залишити без змін.
Судовий збір покласти на апелянтів.
Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя                                                                       Бойко С.М.

Судді                                                                                           Бонк Т.Б.

                                                                                                    Якімець Г.Г.

Повний текст постанови складено 21.06.2024