ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4916/24 Справа № 201/5107/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, –

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 березня 2022 року він помилково перерахував кошти в сумі 34 000,00 грн з власного дебетового рахунку на картку відповідача. В подальшому, внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу у додатку «Приват24» позивач помилково перерахував кошти відповідачу ще раз 04 березня 2022 року в сумі 46 000,00 грн.

Про те, що платежі були здійснені помилково, він дізнався у липні 2022 року, коли отримав повну виписку руху грошових коштів по його рахунках. У банку йому повідомили реквізити отримувача коштів та пояснили, що він має право звернутися до суду, щоб повернути грошові кошти. Помилковість своїх дій він пояснював важким психологічним станом на початку збройної агресії. Жодних відносин з відповідачем він не має та ніколи не мав. Він звернувся до суду, але рішенням Ленінського районного суді м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року у справі № 205/6314/22 у позові було відмовлено з підстав того, що вказані гроші були перераховані за товар.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року рішення залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у відкритті касаційного провадження було відмовлено.

В рамках розгляду цивільної справи № 205/6314/22 відповідач стверджував, що вказані грошові кошти були отримані ним від позивача за товар. Зазначав, що є фізичною особою-підприємцем, який здійснює продаж зброї, за купівлю якої позивач нібито сплатив 80 000,00 грн, на підтвердження чого надав непідписані позивачем видаткові накладні та рахунок на сплату товару за підписом відповідача.

Позивач зазначав, що жодного доказу отримання позивачем товару відповідачем не надано. Він ніколи не звертався до відповідача, не замовляв у нього товар, не мав наміру будь-що придбавати, ніколи не укладав із відповідачем жодних договорів (усних або письмових), не підписував первинних документів щодо руху матеріальних цінностей (товару), не знав і не міг знати про те, що відповідач взагалі здійснює підприємницьку діяльність, оскільки переказ коштів відбувся на картку фізичної особи.

Ураховуючи викладене, позивач заявив про свою відмову від договору купівлі-продажу відповідно до частини першої статті 665 ЦК України та виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в розмірі 80 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. У спірних правовідносинах мають місце зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалася та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 27 вересня 2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутих грошових коштів.

Позивач у своєму позові до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська посилався на те, що 03 березня 2022 року він здійснив помилкове перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 в розмірі 34 000,00 грн. У подальшому, внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу в додатку «Приват24», 04 березня 2022 року він здійснив помилкове перерахування коштів на рахунок відповідача в розмірі 46 000,00 грн. Про те, що платежі було здійснено помилково, ОСОБА_1 дізнався лише у липні 2022 року після отримання виписки по рахункам. Помилковість своїх дій позивач пояснював психологічним станом на початку збройної агресії. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн, а також судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 992,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що він є фізичною особою-підприємцем, свою підприємницьку діяльність здійснює у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: м. Дніпро, торгівельно-офісний центр «Курчатовський», офіс 316. Магазин спеціалізується на торгівлі пневматичною зброєю, мисливським спорядженням і товарами активного відпочинку. Позивач, представившись волонтером, неодноразово відвідував магазин, а саме: 02 березня 2022 року, 03 березня 2022 року, 04 березня 2022 року, 05 березня 2022 року, попереджаючи про свій візит за номером телефону, зазначеному на офіційному сайті магазину в мережі інтернет, купував різноманітні товари. Розрахунок при цьому відбувався як готівкою, так і безготівковим переказом на рахунок відповідача. ОСОБА_1 завжди самостійно приходив до магазину, купував товар, який був по факту в наявності, та забирав його теж самостійно. Так, 03 березня 2022 року за попереднім повідомленням позивач прийшов до магазину «Стрілок» та придбав товар на загальну суму 34 000,00 грн відповідно до товарної накладної № 4564552, здійснивши оплату шляхом безготівкового переказу на рахунок відповідача, та самостійно забрав товар. 04 березня 2022 року за попереднім телефонним дзвінком ОСОБА_1 прийшов до магазину, де придбав приціл нічного бачення на суму 46 000,00 грн, оплату здійснив на платіжну карту АТ «ПриватБанк» та забрав товар. Також 02 березня 2022 року позивачем були придбані товари на загальну суму 20 450,00 грн, 05 березня 2022 року на загальну суму 13 350,00 грн, про що свідчать товарні накладні від 02 березня 2022 року та 05 березня 2022 року. Помилкове перерахування коштів ОСОБА_1 на карту ОСОБА_2 неможливе, оскільки позивач, здійснивши переказ грошових коштів, отримав товари в якості зустрічного виконання. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року у справі № 205/6314/22 ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутих грошових коштів відмовлено (а.с.11-14).

Судом у цій справі встановлено, що відповідно до товарної накладної № 4564535 від 02 березня 2022 року ОСОБА_1 придбав у ФОП ОСОБА_2 приціли коліматорні у кількості 9 одиниць на загальну суму 20 450,00 грн.

03 березня 2022 року ОСОБА_1 було придбано у ФОП ОСОБА_2 приціли коліматорні у загальній кількості 17 одиниць на загальну суму 27 500,00 грн та бічне кріплення на суму 6 500,00 грн, загалом сума покупки становила 34 000,00 грн, про що свідчить товарна накладна № 4564552 від 03 березня 2022 року.

03 березня 2022 року позивачем шляхом безготівкового переказу на картковий рахунок продавця ОСОБА_2 було перераховано 34 000,00 грн.

Згідно з товарною накладною № 4564567 від 04 березня 2022 року позивачем було придбано у ФОП ОСОБА_2 цифровий приціл нічного бачення вартістю 46 000,00 грн.

04 березня 2022 року ОСОБА_1 було сплачено 46 000,00 грн шляхом перерахування зазначеної суми на картковий рахунок відповідача в АТ КБ «ПриватБанк».

05 березня 2022 року відповідачем було продано ОСОБА_1 оптичний приціл та кільця на загальну суму 13 350,00 грн, що підтверджується товарною накладною № 4564580 від 05 березня 2022 року.

Суд встановив, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, продавець – ФОП ОСОБА_2 виконав своє зобов`язання та передав визначений умовами договору товар покупцеві – ОСОБА_1 , який прийняв товар та здійснив його оплату шляхом безготівкового перерахування коштів на картковий рахунок продавця. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав застосування положень статті 1212 ЦК України, а до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати положення глави 54 ЦК України про договір купівлі-продажу. У даному випадку права позивача не були порушені відповідачем, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини, відповідачем на виконання свого зобов`язання було передано покупцеві визначений товар, що підтверджується товарними накладеним, а позивачем товар було отримано і на виконання свого зобов`язання, сплачено у безготівковій формі на рахунок продавця, тобто, фактично на теперішній час права позивача не є порушеними, тому підстав стверджувати, що грошові кошти, перераховані ОСОБА_1 на рахунок відповідача у загальному розмірі 80 000,00 грн, були отримані ОСОБА_3 без належної правової підстави відсутні, а за таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Поставною Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року залишено без змін (а.с.15-18).

Ухвалою Верхового Суду від 05 квітня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 (а.с.20-24).

Звертаючись до суду вдруге у позові позивач означив ті самі обставини і підстави позову, однак додатково вказував, що він товар все ж таки не отримував і суд установив, що між сторонами виникли договірні відносини, а відповідач не виконав вимогу договору щодо передання товару, товарні накладні не є підтвердженням передання товару, адже не містять підпису самого ОСОБА_1 на них, тобто відповідач не підтвердив сам факт передання товару.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки остаточним судовим рішення, яке набрали законної сили, позивачу відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення з тих підстав, що зобов`язання, які виникли із договору – виконані повністю і немає підстав для повернення безпідставно набутих коштів. Вимоги позивача зводяться фактично до вимог про перегляд остаточного і обов`язкового рішення суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 664 ЦК України врегульований момент виконання обов`язку продавця передати товар. Так, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

У статті 620 ЦК України передбачені правові наслідки невиконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками. У разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання (частина перша статті 620 ЦК України).

Аналогічні приписи містяться у статті 665 ЦК України щодо договору купівлі-продажу. Отже, права покупця, який попередньо оплатив товар (або з якого суд стягнув суму попередньої оплати), захищені можливістю вимагати у продавця передати йому цей товар у власність.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що суд у справі № 205/6314/22 вже надав оцінку представленим доказам і встановив у рішенні, що ОСОБА_3 було передано покупцеві ОСОБА_1 визначений товар, що підтверджується товарними накладними, а позивач ОСОБА_1 цей товар отримав та на виконання свого зобов`язання сплатив кошти у безготівковій формі на рахунок продавця, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 80 000,00 грн.

Позивач не вимагав у відповідача передання йому товару як такого, за який було сплачені кошти і товар не був переданий, відповідної претензії на його адресу не направляв. Тому безпідставними є посилання позивача про те, що товар не був йому поставлений (проданий).

Щодо доводів позивача про те, що товарна накладна не є доказом отримання товару, суд вказав, що за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, бухгалтерський облік – процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; облікова політика – сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності.

Відповідно до приписів статті 8 цього Закону бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідноо до установчих документів облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних.

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію.

За правилами статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наявні у справі № 205/6314/22 товарні накладні повістю (а.с.90-93) відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже містять всі передбачені законом реквізити, а отже є підтвердженням господарської операції.

Матеріали справи № 205/6314/22 містять належні і допустимі докази того, що продавець ОСОБА_3 товар передав покупцеві ОСОБА_1 . Натомість останній не надав суду жодних доказів того, що він цей товар не отримував.

Позивач у своєму позові та під час розгляду справи вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми договірного права, однак зі змісту судових рішень у справі № 205/6314/22 вбачається, що саме норми положення глави 54 ЦК України про договір купівлі-продажу були застосовані судом при вирішенні спору.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами відсутні будь-які правовідносини, не заслуговують на увагу суду, оскільки саме по собі посилання позивача на відсутність письмового договору не вказує на безпідставне набуття відповідачем грошових коштів, оскільки зобов`язання сторін можуть виникати не лише з письмового договору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 червня 2024 року.

Судді: