ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 червня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 340/672/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року
у справі № 340/672/24
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №368 від 25.12.2023, яким молодшого сержанта ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ;
-  зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати позивачу медичну допомогу, а саме: надати направлення до медичного пункту військової частини та в  подальшому на відповідне стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини, а також направлення на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню його придатності до військової служби.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі №340/672/24 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії –відмовлено.
Судом зазначено, що виданню оскаржуваного наказу передувало службове розслідування, яким встановлено факт самовільного залишення військової частини. Суд врахував, що фактично з 25.12.2023 позивач самовільно, без будь-якого рішення командування військової частини, відбув з місця служби для проходження лікування, що по сутні є самовільним залишення місця служби. Суд дослідив, що долучені до матеріалів справи рапорти позивача від 24.11.2023 та 28.12.2023 не містять будь-яких доказів, що вони доведені до командування військової частини НОМЕР_1 безпосередньо або засобами поштового зв`язку. З цих підстав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, згідно якої   просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі № 340/672/24, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Скаржник вказує, що   неодноразово звертався до свого безпосереднього командира за медичною допомогою, однак звернення позивача командування ігнорувало, медична допомога позивачу не надавалась. Зазначає, що він не здійснював самовільного залишення військової частини, адже його відсутність на службі зумовлена не наданням йому медичної допомоги. Звертає увагу, що військова частина НОМЕР_1 підпорядковується командиру бригади – командиру військової частини НОМЕР_2 , а тому саме військова частина НОМЕР_2   надала відповідь відносно  позивача. Вказує, що місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 постійно змінюється, а тому рапорти позивача направлено не тільки до військової частини, а й до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що доводи відповідача стосовно того, що позивач має особисто з`явитись до військової частини, незважаючи на стан свого здоров`я, для отримання направлення на лікування, не ґрунтуються на вимогах закону. Звертає увагу, що відповідач не надав до матеріалів справи доказів вчинення ним дій, спрямованих на встановлення місцезнаходження позивача. Зазначає, що спірний наказ датований 25.12.2023 року, а службове розслідування проводилось відповідачем з 25.12.2023 по 04.01.2024 року.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів   не вбачає підстав  для   задоволення апеляційної скарги, та зазначає:
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2023 №196 позивача зараховано до списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
У зв`язку з отриманням мінно вибухових травм, з 29.08.2023 по 04.09.2023 та з 27.10.2023 по 01.11.2023; 07.12.2023 позивачеві надавалась медична допомога та він проходив лікування у військових частинах НОМЕР_1 та НОМЕР_3 , що підтверджується медичною документацією долученою позивачем до позову та зафіксовано медичною характеристикою, складеною за місцем служби позивача.
24.12.2023 під час вечірньої перевірки встановлено відсутність позивача за місцем проходження служби, про що командира військової частини НОМЕР_1   поінформовано рапортом від 25.12.2023.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2022 №1803 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини.
За наслідками службового розслідування, проведеного в період з 25.12.2023 по 04.01.2024,  складено Акт, яким встановлено факт відсутності позивача з 24.12.2023 на службі без поважних причин.
25.12.2023 командуванням військової частини НОМЕР_1 видано наказ №368, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину та його виключено з усіх видів забезпечення.
Крім того, як зазначає позивач, він двічі, 24.11.2023 та 28.12.2023 звертався до відповідача із рапортами про надання медичної допомоги, на які на його переконання позитивних відповідей надано не було.
Не погоджуючись із змістом наказу №368 від 25.12.2023, а також відсутності позитивних відповідей на рапорти від 24.11.2023 та 28.12.2023, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
У статті 24 Закону № 2232-ХІІ врегульовано питання призупинення військової служби.
Так, згідно з абзацом першим ст. 24 Закону №2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Аналогічні норми містяться в пунктах 144-1 і 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).
При цьому стаття 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Частиною четвертою статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Отже, аналіз положень частини другої статті 24 Закону №2232-XII у системному зв`язку з положеннями частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.10.2023 у справі № 420/8263/22.
Колегія суддів зазначає, що процедура встановлення обставин про самовільне залишення військовослужбовцем місця служби, відбувається через призначення службового розслідування за певним фактом, де підлягають встановленню обставини щодо самовільного залишення військовослужбовцем місце служби та, за наявності таких обставин, з направленням до органів ДБР відповідного повідомлення про встановлення таких фактів.
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що 25.12.2023 командуванням військової частини НОМЕР_1 видано наказ №368, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину та його виключено з усіх видів забезпечення.
Разом з тим, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2022 №1803 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини.
За наслідками службового розслідування, проведеного в період з 25.12.2023 по 04.01.2024,  складено Акт, яким встановлено факт відсутності позивача з 24.12.2023 на службі без поважних причин.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2024 №38 наказано службове розслідування вважати завершеним, молодшого сержанта ОСОБА_1 вважати таким, що з 24.12.2023 року по теперішній час незаконно відсутній на службі без поважних причин.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний наказ №368 від 25.12.2023, в частині, яка стосується позивача, є правомірним , адже він виданий по факту  відсутності позивача на службі, що  у подальшому  підтверджено  актом службового  розслідування.  
Суд першої інстанції вірно вважав, що спірний наказ відповідача №368, в частині, яка стосується позивача, є  правомірним, оскільки виданню наказу №368 передувало   встановлення факту  вибуття позивача з  місця служби.  Колегія суддів  зауважує, що підставою   винесення наказу № 368 слугував   не акт службового розслідування, а  рапорт капітана   ОСОБА_2 , що спростовує доводи позивача, викладені в   апеляційній скарзі.  
Стосовно вимог про зобов`язання відповідача надати позивачу медичну допомогу.
Відповідно до положень пункту 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Рапорт має бути зареєстрований в службі діловодства військової частини.
Згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Відтак, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань.
Позивач зазначає, що він двічі, 24.11.2023 та 28.12.2023 звертався до відповідача із рапортами про надання медичної допомоги.
Разом з тим, як правильно дослідив суд першої інстанції, долучені до матеріалів справи рапорти позивача від 24.11.2023 та 28.12.2023 не містять будь-яких доказів, що вони доведені до командування військової частини НОМЕР_1 безпосередньо або засобами поштового зв`язку.
Колегія суддів не приймає докази направлення рапортів позивача від 24.11.2023 та 28.12.2023 засобом поштового зв`язку, які долучено скаржником до апеляційної скарги, адже останній, у відповідності до приписів ч. 4 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, не довів неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не допустив протиправну бездіяльність щодо надання позивачу медичної допомоги, а отже підстави для зобов`язання відповідача надати позивачу медичну допомогу  та підстави скасування оскаржуваного позивачем наказу, відсутні.
Підсумовуючи,  судова колегія дійшла висновку, що  суд першої інстанції під час розгляду справи належно  дослідив обставини, які мають значення для справи,  правильно застосував норми права, які регулюють спірні  правовідносини,  що відповідно до положень ст. 316 КАС України є підставою для  залишення без змін рішення суду по даній справі. В межах доводів апеляційної скарги, підстав для її задоволення не встановлено.  
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1    залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року у справі № 340/672/24 –   залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках  та строки передбачені ст.ст.328,329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко