22.05.24
22-ц/812/780/24
                                                              
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 468/1801/23
Провадження № 22-ц/812/780/24 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М. 
за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Муругова В.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розподіл природного газу, -
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2023 року Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розподіл природного газу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до житлово - комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення поводження з побутовими відходами.
Відповідно до постанови НКРЕКП № 853 від 29.06.2017 року про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ AT «Миколаївгаз», позивачу видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Миколаїв та Миколаївської області.
Відповідно до абзацу 1 ч. 6 Розділу VII Закону України «Про ринок природного газу», введеного в дію з 01.10.2015 року, провадження діяльності з постачання та розподілу природною газу здійснюється на підставі чинних ліцензій, що були видані до дня введення в дію цього Закону, протягом трьох місяців після затвердження ліцензійних умов на провадження відповідного виду господарської діяльності згідно з положеннями цього Закону.
В Кодексі газорозподільних систем, затверджених постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 року, зазначено, що оператор газорозподільної системи це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
Таким чином, в розумінні п.4 глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних системи позивач є оператором ГРМ, який здійснює розподіл природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області.
Пунктом 2 глави 1 Розділу 6 Кодексу передбачено, що доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до газорозподільної мережі (далі - ГРМ) для споживання (постачання) природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2498.
Відповідно до п. 3 глави 3 Розділу 6 Кодексу договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП №2498 від 30.09.2015 року.
В пункті 7 глави 3 Розділу 6 Кодексу зазначено, що фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.
Побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (п.5 правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496 та п.4 глави 1 Розділу 1 Кодексу газорозподільних систем).
Відповідач є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується споживанням природного газу та повернутою підписаною споживачем заявою - приєднання.
На виконання Закону України «Про ринок природного газу» НКРЕКП постановою від 07.10.2019 року за № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» внесено зміни до Кодексу газорозподільчих систем, Типового договору розподілу природного газу, Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу. Зазначеними змінами для споживачів з 01.01.2020 року було запроваджено новий порядок розрахунків за послугу з розподілу природного газу, змінено принципи визначення обсягів газу, що беруться за основу.
Відповідно п. 1 глави 6 Розділу 6 Кодексу, рахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року.
Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.
До встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу, виходячи із річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача відповідно до цього Кодексу, оплата послуг здійснюється за тарифами встановленими Регулятором для Оператора ГРМ, за фізичний обсяг розподілу природного газу. 
Пунктом 2 глави 6 розділу 6 Кодексу визначено, що річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою.
Відповідно п. 4 глави 1 розділу 1 Кодексу, газовий рік - період часу, який розпочинається з першої газової доби жовтня поточного календарного року і триває до першої газової доби жовтня наступного календарного року.
Згідно п. 6 глави 6 розділу 6 Кодексу, періодом для здійснення розрахунків за договором розподілу природного газу є календарний місяць.
Пунктом 7 глави 6 розділу 6 Кодексу передбачено, що оплата вартості послуг за договором розподілу природного газу здійснюється споживачем на підставі відповідного рахунка Оператора ГРМ на умовах договору розподілу природного газу.
Відповідно п. 6.6. Типового договору розподілу природного газу, оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється Споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ.
Згідно п. 6.1. Типового договору розподілу природного газу, оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється Споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для Оператора ҐРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.
Таким чином, річна замовлена потужність по об`єкту відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , на 2021 рік визначена з фактичного обсягу споживання природного газу за газовий рік з 01.10.2019 року по 01.10.2020 року та складає 314,00 м3.
З 01 січня 2021 року річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, але не може бути меншою за:
39куб.м - для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується тільки для приготування їжі;
126куб.м - для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі;
314куб.м - для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується комплексно, у тому числі для опалення, або об`єкта споживача, що не є побутовим.
Відповідно, місячна вартість розподілу газу складає: за період з 01.01.2021 по 31.01.2021 (314,00х2,34)/12 = 61,24 грн.
Тариф 2,34 грн. затверджений постановою НКРЕКП від 30.12.2020 року №2777.
За період з 01.02.2021         (314,0х2,148)/12 =56,21 грн.
Тариф 2,148 грн затверджений постановою НКРЕКП від 30.01.2021 року №128.
Річна замовлена потужність по об`єкту відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , на 2022 рік визначена з фактичного обсягу споживання природного газу за газовий рік з 01.10.2020 року по 01.10.2021 року та складає 1035,72 м3.
Місячна вартість за послугу з розподілу природного газу за період з 01.01.2022 визначається: 1035,72 м3 розділено на 12 місяців, помножено на тариф 2,388 грн. (без ПДВ) (затверджений постановою НКРЕКП від 22.12.2021 року № 2762) та складає 206,11 грн. (з ПДВ 20%), які необхідно сплачувати до 20 числа (включно) місяця, в якому надається послуга з розподілу природного газу.
Річна замовлена потужність по об`єкту відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , на 2023 рік визначена з фактичного обсягу споживання природного газу за газовий рік з 01.10.2021 року по 01.10.2022 року та складає 1338,00 м3.
Місячна вартість за послугу з розподілу природного газу за період з 01.01.2023 визначається: 1338,00 м3 розділено на 12 місяців, помножено на тариф 2,388 грн. (без ПДВ) (затверджений постановою НКРЕКП від 22.12.2021 року № 2762) та складає 266,26 грн. (з ПДВ 20%), які необхідно сплачувати до 20 числа (включно) місяця, в якому надається послуга з розподілу природного газу.        
У зв`язку з чим, станом на 30.06.2023 року заборгованість відповідача за послугу розподілу природного газу складає 7241,61 грн.
За зверненням АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» Баштанським районним судом Миколаївської області 23.03.2023 року був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості за розподіл природного газу.
10 квітня 2023 року судовий наказ скасований ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області. 
Посилаючись на викладене, АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» просило стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за розподіл природного газу в розмірі 7241,61 грн, а також судовий збір в розмірі 2684 грн.
Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2024 року позов АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» 7241 грн. 61 коп. в рахунок погашення заборгованості за розподіл природного газу, а також 2684 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі постанови НКРЕКП від 29.06.2017 року №853 Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» (код ЄДРПОУ 05410263) отримало ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області. 
Відповідно до постанови НКРЕКП від 29.09.2023 року №1773 Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (код ЄДРПОУ 05410263) з 01.10.2023 року зупинена дія ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області. 
За такого суд першої інстанції встановив, що у вказаний вище період позивач був оператором ГРМ, який був уповноважений надавати послуги з розподілу природного газу, в тому числі в домоволодіння ОСОБА_2 , який протягом вказаного вище періоду споживав природний газ. 
АТ «Миколаївгаз» з 01.01.2020 року почало нараховувати ОСОБА_2 плату за розподіл природного газу. 
На 2021 рік річна замовлена потужність на об`єкт відповідача була визначена в розмірі 314куб.м., на 2022 рік – 1035,72куб.м., на 2023 рік – 1338куб.м. Місячна вартість за послугу з розподілу природного газу за період: з 01.01.2022 року була встановлена в розмірі 206,11 грн., з 01.01.2023 року – 266,26 грн. 
Відповідач жодного разу не вносив плату за розподіл природного газу, внаслідок чого станом на 30.06.2023 року позивачем нарахована відповідачу заборгованість за розподіл природного газу в сумі 7241,61 грн.
Суд не погодився зі ствердженням відповідача, що позивачем не доведено, що він має право надавати відповідні послуги на об`єкт відповідача, з яким відповідач договір розподілу природного газу не укладав, так як відповідно до ч.2 ст. 37 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газорозподільної системи провадить діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, що видається Регулятором. Відповідно до наданого відповідачем повідомлення Міністерства енергетики України від 28.12.2023 року позивач на підставі постанови НКРЕКП від 29.06.2017 року №853 отримав ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області. Відповідна постанова наявна у відкритому доступі на веб-сайті НКРЕКП.
За такого позивач мав право провадити діяльність з розподілу природного газу на території Миколаївської області до зупинення дії відповідної ліцензії 01.10.2023 року.
Не погодився суд також з позицією відповідача про відсутність між сторонами договірних відносин з приводу розподілу природного газу та зазначив, що Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.
Згідно з пунктом 7 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.
Відповідач не оспорює того, що станом на 01.01.2020 року, коли позивач розпочав нарахування плати за розподіл природного газу, та в подальшому об`єкт відповідача був підключений до мереж оператора ГРМ та він здійснював споживання природного газу. Факт такого споживання додатково підтверджується наданими самим відповідачем відомостями про збільшення показів лічильника газу.
Таким чином, навіть за відсутності підписаної відповідачем заяви-приєднання, фактичним підключенням об`єкту відповідача до ГРМ та фактичним споживанням природного газу підтверджується факт приєднання відповідача до публічного договору розподілу природного газу, укладеного між позивачем та відповідачем.
Такі висновки суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 07.10.2021 року по справі №468/1649/20-ц.
Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач оплату за послуги з розподілу природного газу не здійснював взагалі, розрахунок плати за розподіл природного газу здійснювався позивачем на підставі встановлених НКРЕКП тарифів, а відповідач власних розрахунків, які б спростовували розраховані позивачем суми не надавав та його позиція ґрунтується на безпідставності нарахування йому позивачем відповідної плати за розподіл природного газу, а не на неправильності розрахунку такої плати. 
Також суд вважав, що долучені позивачем відомості з особових рахунків споживача та зроблені на підставі них розрахунки, які виконані позивачем з відповідних спеціалізованих електронних баз надавачів послуг є належними та допустимими доказами в такій категорії справ, а постанова Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц, на яку посилається відповідач, стосується спору, який випливає з кредитних правовідносин та не є подібним спору, який є предметом даного судового розгляду. 
Також не погодився суд з позицією відповідача, що положення ст. 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» в частині того, що рішення регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України, суперечать ст. 117 Конституції України, оскільки ст. 117 Конституції України вказує на те, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.
За такого, дане положення Конституції України вказує на те, що порядок реєстрації нормативно-правових актів визначених в ній органів має визначатись саме законом. Однак відповідний закон не прийнятий.
Натомість, Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» НКРЕКП визначена Регулятором у сферах енергетики та комунальних послуг та ч. 6 ст. 14 цього Закону України визначено, що рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України.
Отже, Конституція України вказує на те, що саме законом має визначатись порядок реєстрації нормативно-правових актів центральних органів виконавчої влади, отже саме законом можуть встановлюватись і виключення з цього правила. Натомість процитованим вище законом закріплене таке виключення, при цьому, з врахуванням ієрархії нормативно-правових актів, закон має вищу юридичну силу в порівняні з указом Президента України, яким визначається порядок реєстрації нормативно-правових актів.
За такого, рішення НКРЕКП відповідно до закону не потребували реєстрації Міністерством юстиції України.
Положення ст. 117 Конституції України стосується саме нормативно-правових актів центральних органів виконавчої влади.
Натомість відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (в редакції, яка діяла на час прийняття Кодексу газорозподільних систем, а також на час затвердження Типового договору розподілу природного газу) НКРЕКП є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Таким чином, НКРЕКП на час прийняття Кодексу газорозподільних систем, а також на час затвердження Типового договору розподілу природного газу не мала статусу центрального органу виконавчої влади.
Набуття нормативно-правовим актом чинності, в першу чергу, пов`язується з його оприлюдненням, оскільки відповідно до ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.  Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.
Натомість, Кодекс газорозподільних систем був належним чином оприлюднений, також оприлюднені інші нормативні акти НКРЕКП, які регулюють спірні правовідносини. 
Крім того, постанова НКРЕКП від 30.09.2015 року №2498 про затвердження Типового договору розподілу природного газу була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року. 
За такого суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для висновку про те, що відповідні акти НКРЕКП, в тому числі і Кодекс газорозподільних систем, а також постанова про затвердження Типового договору розподілу природного газу не набули чинності, також відсутні підстави для застосування до них чи до положень ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» процедури визначеної ч.6 ст. 10 ЦПК України.
Що стосується позиції відповідача щодо того, що Закон України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» забороняє подавати подібні позови, то суд першої інстанції вважав її необґрунтованою, оскільки відповідна заборона стосується позовів постачальника природного газу, а не оператора ГРМ, отже стосується заборгованості за спожитий природний газ, а не за розподіл природного газу, а також така заборона стосується не всієї заборгованості, а тієї, яка визначена в абзаці другому частини третьої ст. 2 вказаного закону. 
Що стосується позиції відповідача щодо того, що не підтверджені повноваження представника позивача, який подав позов та представляє інтереси позивача в суді, оскільки не долучені докази на підтвердження повноважень особи, яка таку довіреність від імені позивача підписала, то суд першої інстанції вважав, що надані представником позивача довіреності в сукупності зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю належним чином підтверджують повноваження представника позивача. 
Крім того суд зазначив, що ненадання позивачем доказів щодо підстав набуття у своє володіння об`єктів газорозподільної мережі не спростовує того, що позивач, у відповідності до положень нормативно-правових актів був визначений як оператор ГРМ в межах Миколаївської області і такі обставини не входять до предмету доказування у цивільному приватно-правовому спорі між оператором ГРМ та споживачем про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що між сторонами на підставі документально підтвердженого споживання відповідачем природного газу виникли договірні правовідносини з приводу надання послуг з розподілу природного газу, відповідні послуги позивачем фактично надавались, але відповідач оплату таких послуг не здійснював взагалі. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у позові АТ «Оператор ГРС «Миколаївгаз» у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що приховане твердження з визначенням споживання через відтворення системи Білінг фактично визначає нікчемність висунутих аргументів з вимог позивача про зобов`язання виконати виокремлені вимоги з односторонніх договірних положень позивача, та прийняти подальші неправомірні дії позивача пов`язані з неправомірним відключенням його домоволодіння від системи розподілу показів в базі БІЛІНГ з нарахуванням неприйнятних для нього об`ємів газу в невідповідності до фактичного споживання за показами його лічильника, та (умовне) самовільне від`єднання позивачем його домоволодіння від - постачання газу -(по факту від системи роздачі показів в базі Білінг, а не фізичного від`єднання) з формулюванням на сайті позивача зі слів представника позивача як від`єднання від постачання газу - без повідомлення споживача та постачальника - якому в подальшому проводилась оплата за показами лічильника.
Самовільне визначення як припинення газопостачання вказує на неправомірність дій позивача у відповідності до положень (Анбалдлінгу) ст.39 п.1. п. 2. (ГРС), до ст. 23 п.1 (ГТС) Закону «Про ринок природного газу» та постачання природного газу ст.712 та ст. 714 ЦК України, (постачальник ГК «Нафтогаз України») Та - (Уряд) Кабінет міністрів який встановлює граничну ціну для побутового споживача на газ. 
Вважає, що судом першої інстанції не було враховано положення п. п. 1, 2 ст. 39, п.1 ст. 23 Закону України «Про ринок природного газу» та неправомірне відключення його домоволодіння від (газопостачання) на підставі Акту про відключення від газопостачання домоволодіння, що є порушенням в розділенні організаційного та формального відокремлення, що стало приводом для неправомірного обчислення та нарахування позивачем об`ємів невикористаного ним газу, який позивач неправомірно використав для власних потреб і бажає за це винагороду.
Суд першої інстанції взагалі не звернув увагу на Акт «Про припинення від газопостачання», який не містить реєстраційних номерів, підпису власника та причини відключення, визначеної з переліку, зазначеного в тексті акту (заборгованість, несанкціонованим відновленням, по порушенням вимог ПБСГ, за заявою), так як в Акті підкреслено слово з позначкою (інші) з подальшим фактичним фізичним поновленням газопостачання - в період та після проведення опресування ГРМ в с. Добре. Але позивач не відтворює в подальшому відображення в системі ГРМ фактичних показників, які передавав відповідач через сайт TOB.104.ua (база Білінг) постачальнику за своїм лічильником для обчислення нарахування по факту споживання газу, який він самостійно обчислював та сплачував безпосередньо.
Не врахував суд також те, що ця подія з відключенням та поновленням після опресування в подальшому маніпулятивно проводиться позивачем у відображенні в системі ГРМ, як (відключення), що призвело до нарахування за не належним документом, тобто не за фактичними показаннями його лічильника з 2021 р. щомісячно 12-14 кубів в місяць, а за завищеними об`ємами, визначеними позивачем, а відповідно і не використаних ним як власником. 
Зі слів представника позивача в судовому засіданні 31.01.2024 з приводу зазначення в Акті причини відключення від газопостачання - інші, компанією малось на увазі саме відключення від розподілу. Таким чином, на думку апелянта, судом в рішенні допущено порушення матеріального та процесуального права.
Вказує, що під час дослідження доказів, також з`ясувався факт підробки документу для створення договірних стосунків з боку позивача, а саме - «Заява - приєднання» до договору про розподіл природного газу, яку представник позивача створила власноруч, що було визнано нею під час судового засідання 31.01.2024 р.
Водночас, в матеріалах справи є відомості з кримінальної справи - про порушення кримінальної справи проти позивача за підробкою його власного підпису в документі «Заява-приєднання до договору про розподіл природного газу», який є основоположним документом для створення договірних стосунків між сторонами та надсилається супровідним листом надавача послуг в відповідності до Постанови НКРЕКП 2494 від 30.09.2015 р. п.2 абз.4. для підписання та зворотнім поверненням «Заяви -приєднання», в якій повинні відображатись відомості з персоніфікованими даними - власника та об`єкту.
В судовому засіданні 31.01.2024 року ухвалою суду було витребувано у позивача оригінали «Заяви – приєднання» до договору про розподіл природного газу та Акту «Про відключення від газопостачання», а також в ухвалі окремо зазначено - здійснити перерахунок не за повними позивними вимогами по сплаті боргу, а перерахунок не раніше січня 2020 року, оскільки - з 01.01.2024 р. було вперше встановлено тариф на послуги розподілу природного газу для AT «Миколаївгаз» в відповідності до постанови НКРЕКП від 24.12.2019 р. Постанова № 3035. Проте представник позивача ОСОБА_1 зазначила про відсутність оригіналів таких документів.
На думку апелянта, неспроможність позивача надати оригінали «Заява приєднання» до договору розподілу природного газу та Акту «Про припинення від газопостачання», свідчить проте, що у позивача фактично зменшилось число наявних доказів в законному створенні договірних стосунків, що фактично означає їх нікчемність та протиправність з боку позивача в правомірному застосуванні нарахуванні об`єму газу при відключенні від газопостачання та відповідно нарахування з відмінними від фактичного використання газу за лічильником.
Проте не зважаючи на це, суд прийняв рішення про задоволення позивних вимог позивача в повному обсязі.
Апелянт вважає, що вказаним рішенням суду не забезпечено повний, всебічний, неупереджений та об`єктивний розгляд справи та винесено упереджене, необ`єктивне рішення порушенням матеріального та процесуального права.
Судом проігноровано наявні в матеріалах справи відомості, за яких відбувається входження на ринок природного газу, природу суб`єктів ринку та умови, на яких визначено створення договірних стосунків при умовах пропозиції усвідомленості у визначені волевиявлення, усвідомленості в наданій пропозиції та послідовності створення договорів на умовах приєднання до договору розподілу природного газу.
Також судом першої інстанції не взято до уваги його клопотання - про витребування Акту «Про відключення від газопостачання», яке в наслідок неправомірності дій та визначення призвело до перерахунку не по факту споживання за показами лічильника, а за об`ємами невикористаного ним газу та по підробленим документам позивача.
Апелянт також вважає, що судом неналежно опрацьовано - повідомлення на його запит до Міненерго та відповідь про те, що замовником послуги транспортування (поставки газу) у всіх розподільних компаній до кінцевого споживача є постачальник, з яким споживач створює договірні стосунки у відповідності до ст. 13 Закону «Про ринок природного газу» (обов`язок споживача), не взято до уваги фактичну неспроможність компанії ГРС здійснювати неправомірні свавільні дії від імені постачальника у відповідності до положень новостворення роздільного функціонування послуг постачання / розподілу ст. 39 та ст. 23 Закону «Про ринок природного газу» та постачання природного газу ст.712 та ст. 714 ЦК України, та фактичну неспроможність в наданні послуги розподілу природного газу - приладами оснащення для виокремленої послуги - розподілу природного газу з наданням якісної послуги та з якісними фізико- хімічними властивостями газу з відповідністю до ст. 13 Закону «Про ринок природного газу», Кодексу ГРС п.7 глава 3 розділ 1. Кодексу ГТС п.13. глава І розділ III.
Вважає, що суд першої інстанції відстоює інтереси позивача в питаннях створення договірних стосунків на основі допустимих доказів, оскільки застосував виокремлене визначення споживання газу з «Виписки з особового рахунку споживача» по неправомірним об`ємам та фактично по неправомірному Акту «Про відключення від газопостачання», не враховуючи фактичне споживання в мінімальному об`ємі 11-14 куб. на протязі більшості періоду часу по місячно, та те, що ні постачальник ні він не знали про (умовне) відключення від постачання газу, передачі фактичних показів по лічильнику, аудіо розмови з представником постачальника, а також не взято до уваги те, що компанія неправомірно привласнила собі решту об`єму газу при здійсненні неправомірного відключення та бажає за це винагороду. 
Рішення суду про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі вказує на потрійний прибуток за позовною вимогою позивача з виписки особового рахунку за більш ранішній період в якому не відбулось розділення і за який ним сплачено попередньому постачальнику ТОВ «Миколаївгаззбуд».
Також на думку апелянта судом було порушено норми матеріального права, а саме у відповідності до ст. 376 ЦПК України судом було неправильно витлумачено закон, або застосовано закон, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню оскільки визначення на яке посилався суддя в своєму рішенні, з посиланням на рішення Верховного Суду справа №468/1649/20-ц, яке не стосується його індивідуальної ситуації, оскільки рішення у справі, на яке посилається суд стосується інших фактичних обставин, де волевиявленням особи була, зокрема, «Заява -приєднання», яку, на думку апелянта, в справі помилково визначають як первинний обов`язок споживача звернутись до компанії надавача послуги, що не відповідає Постанові НКРЕКП від 30.09.2015 p. №2494 п.2 абз.4, - де прописано, що основним обов`язком первинного створення договірних стосунків є сторона - надавача послуг та його обов`язок - направлення супровідним листом Заяви - приєднання - всім споживачам. Це обов`язок надавача послуги запропонувати свої послуги, а вже потім визначення іншої сторони (волевиявлення) в доцільності прийняття умов запропонованих стороною послуг та зобов`язання сторін в їх послідовності відтворення договірних стосунків на основі законних дій надавачів послуг, та виконання умов сторонами для створення умов надання послуг постачання/розподілу, що визначає ряд положення функціональній та організаційній діяльності. У справі, на яку посилається суд, вбачається двостороннє підписання на основі волевиявлення, в його ж ситуації - зворотня дія від позивача, яка визначає його послідовність в не створенні з порушенням умов пропозиції та прихованої неправомірної агресивної діяльності.
Також вважає, що суд першої інстанції посилаючись на постанову Верховного Суду від 07.10.2021 р. по справі № 468/1649/20-ц, де вказано на те, що відповідачу були відомі відомості про виокремлення ціни постачання/розподілу природного газу з єдиної вартості з 01.01.2020р. за рішенням НКРЕКП, не врахував - що інформація про виокремлення ціни з єдиної вартості з 01.01.2020 р. стала доступною лише в ході судового процесу.
Крім того, вказує, що в рішенні суд визначає його як споживача, що вказує на невизначеність суду в застосуванні норм Закону «Про ринок природного газу» (п.39., п.37., п.23). 
Так, за Законом «Про ринок природного газу» п. 37 споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини - у відповідності до цього положення (не купує, а отримує для введення бізнесу на дому чи ні - це також власні потреби) .
Визначення побутового споживача п. 23 - побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі. підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. П. 39 Суб`єкт ринку природного газу - оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник - (відомість від Міненерго), оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, газовидобувне підприємство, споживач -п.37; Тому постає відповідність п. 39 до п. 37.- п.37 підтверджує, що побутовий споживач за п.23 не входить в визначення суб`єкта учасника ринку.
В п. 23 Закону «Про ринок природного газу» визначено, що побутовий споживач його купує, але не вказано, що через договір поставки або розподілу, саме тому побутового споживача і немає в ринку природосуб`єктів газу, що вказує на договірні засади між суб`єктами ринку природного газу, а саме компаній, які займаються господарчою діяльністю та відповідність розрахунку до ст. 901 ЦК України.
Умови договору поставки мають чітко відповідати положенням ст. 712 ЦК України, які вказується, що за договором поставки продавець здійснює підприємницьку діяльність і зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або подібним використанням. Тобто споживач по пункту 37 може виступати учасником ринку виключно в межах власних потреб - таких як підприємницька діяльність, бо отримання газу по договору поставки може бути виключно для використання його в підприємницькій діяльності, не пов`язаним з особистим сімейним та домашнім використанням.
Тобто п. 23 Закону «Про ринок природного газу» і п. 4. вразливого споживача Закону України «Про ринок природного газу» - учасником ринку не являються і саме тому він в суб`єкт ринку по п. 39 Закону України «Про ринок природного газу» - не вписаний.
На підставі чого, апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано тлумачення визначення його належності до ринку природосуб`єктів - як споживача чим порушується матеріальне право.
Замовником послуг транспортування/поставки до кінцевого споживача включно (побутового) відповідно до ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» є постачальник, який замовляє послугу у всіх розподільних компаній. 
Також вказує, що лист НКРЕКП від 16.03.2024 р., в якому зазначалось, що плата за послуги розподілу природного газу не стала новим додатковим платежем, оскільки послуги розподілу природного газу сплачувались побутовими споживачами природного газу завжди у складі кінцевого платежу за газ та відомості про передачу функцій від AT «Миколаївгаз» до ГРС «Газорозподільні мережі України» на його адресу надійшов із запізненням. Також він дізнався, про те, що його персоніфіковані дані були передані компанією AT «Миколаївгаз» без його відома іншій компанії, яка зайшла на ринок послуг з умовами, які для нього не відомі. Через відповідні порушення з боку компаній ГРС його прав, він написав заяву до компанії ГРС «Газорозподільні мережі України» про механічне від`єднання його домоволодіння від постачання / розподілу газу.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій він не погоджується з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.
В відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що відповідно до Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» від 2015 року відбулось реформування газової сфери, а саме: розмежовано функції розподілу та постачання природного газу населенню.
На виконання Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» НКРЕКП 29.06.2017 постановою № 853 видано ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ та з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території м. Миколаїв та Миколаївської області.
Відповідач, як Оператор ГРМ на території ліцензійної діяльності у Миколаївській області здійснював облік спожитого природного газу, зокрема, визначення спожитих побутовими споживачами обсягів природного газу згідно положень гл.1 розд. IX, п. 5 гл. 4 розділу IX, п. 6 гл.1 розд. XV Кодексу ГРМ, затвердженого постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.20. Таким чином, відповідач на підставі ліцензії здійснює повноваження щодо розподілу природного газу.
14.05.2019 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів «Миколаївгаз» та змінено назву юридичної особи на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз».
Постановою НКРЕКП від 04.06.2019 року № 944 внесено зміни до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року № 853 «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ «МИКОЛАЇВГАЗ» зміни, а саме у назві абревіатуру «ПАТ» замінити абревіатурою «АТ»; у тексті постанови слова «ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА ГАЗИФІКАЦІЇ» у всіх відмінках замінено словами «АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНОЇ СИСТЕМИ» у відповідних відмінках.
З 01 жовтня 2023 року відповідно до Постанови НКРЕКП від 29.09.2023 року за № 1773 «Про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ «МИКОЛАЇВГАЗ», зупинено діяльність АТ «Миколаївгаз» з розподілу природного газу в межах території м. Миколаєва та Миколаївської області.
З 1 жовтня 2023 року змінився оператор ГРМ, послугу доставки/розподілу природного газу надає Миколаївська філія «ГАЗМЕРЕЖІ». Отже, АТ «Миколаївгаз» до 30.09.2023 року було Оператором ГРМ.
Пунктом 2 глави 1 Розділу 6 Кодексу передбачено, що доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від ЗО вересня 2015 року № 2498. Відповідно до п. 1.3 договору "1.3. Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633,634,641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу".
З 1999-2014р.р. велася Єдина база обліку абонентів «InterSoft Biling», а з 2015 року ведеться нова Єдина база обліку абонентів «Gasolina:AT «Миколаївгаз», відповідно до даних яких вбачається, що на ім`я  ОСОБА_2  відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
На протязі 2015 - 2021 років відповідач споживав та частково здійснював оплату спожитого природного газу на підставі наданих йому з боку його постачальника відповідних рахунків за послуги з газопостачання, що підтверджує факт приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептуванням договору розподілу природного газу).
Підтвердженням даної інформації є наявна в матеріалах справи копія скріншоту з особового рахунку № НОМЕР_1 , з якого видно споживання природного газу позивачем.
Посилання відповідача, що ним не підписана заява - приєднання є необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними доказами, зокрема висновком почеркознавчої експертизи.
Зважаючи на те, що відповідач споживав та сплачував рахунки його постачальника за спожитий природний газ, у відповідності до вимог п.7 Глави 3 Розділу VI Кодексу ГРС, суд правильно дійшов висновку про доведеність належними та допустимими доказами акцептування позивачем договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015№2498, що зареєстрований Мінюсті України 06.11.2015 за № 1384/27829.
Згідно п. 35 ч.1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.
Обов`язковою умовою надання послуг розподілу є фізичне підключення(з`єднання) об`єкта споживача до газорозподільних систем Оператора ГРМ.
В ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» надано визначення таких понять, як доступ, потужність, постачання природного газу, розподіл природного газу.
Відповідно до глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем - договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи;
При цьому, цілодобовий доступ (право користування) до ГРМ, буквально означає - наявність технічної можливості у будь - який час, необхідний споживачу, скористатись можливістю розпочати газоспоживання.
Не можна розглядати поняття розподіл природного газу як лише доставку газу безпосередньо споживачу. Оскільки, розподіл природного газу це цілий комплекс дій (заходів) Оператора ГРМ, пов`язаних з підтриманням системи ГРМ в надійному та безпечному стані, що підтверджується складовими структури тарифу на послуги з розподілу природного газу, до розрахунку якого, згідно Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу (Постанова НКРЕ КП №236 від 25.02.2016 року із змінами), включаються:
прямі матеріальні витрати (використання сировини, основних і допоміжних матеріалів, запасних частин, купованих комплектувальних виробів, напівфабрикатів та ін. матеріальних ресурсів, необхідних для забезпечення основного технологічного процесу);
планові прямі витрати на оплату праці (витрати з основної заробітної плати виробничого персоналу, безпосередньо залученого до технологічного процесу розподілу природного газу) та інші прямі витрати тощо.
Формування витрат, які включаються до структури тарифу на послуги розподілу природного газу для газорозподільного підприємства, здійснюється виходячи з економічно обґрунтованих витрат кожного окремого газорозподільного підприємства з урахуванням державних і галузевих нормативів використання палива, електроенергії, матеріалів, норм та розцінок з оплати праці, норм амортизації, ставок податків, зборів, обов`язкових платежів, прогнозованих індексів цін виробників промислової продукції і спожитих цін у плановому періоді. За рахунок цих коштів забезпечується робота газорозподільних мереж, експлуатація газового обладнання, підтримується цілодобова робота аварійних служб для запобігання можливим витокам природного газу та недопущення аварійних ситуацій.
При цьому, вказані витрати Оператора ГРМ на підтримання належного стану ГРМ не залежить від обсягу спожитого газу споживачами.
Цілодобовий доступ до ГРМ, буквально означає - наявність технічної можливості у будь-який час, необхідний споживачу, скористатись можливістю розпочати газоспоживання.
Позицію відповідача підтверджує і позиція Регулятора в даному питанні, яка висловлена на сайті НКРЕ КП, за результатами обговорення проєкту постанови № 2080 від 07.12.2019 року. 
З 01.01.2020 року позивачем почато нарахування плати за розподіл природного газу і станом на 01.07.2023 року заборгованість за послуги з розподілу природного газу склала 7241,61 грн.
01.07.2021 року відповідачу припинено газопостачання до об`єкта споживання шляхом встановлення інвентарної заглушки та її пломбування, про що складено акт про припинення газопостачання. Отже, станом на 30.09.2023 року об`єкт відповідача був фізично підключений (приєднаний) до газорозподільної системи відповідача.
Також зазначає, що газорозподільна система функціонує за принципом постійної та безперебійної наявності в системі газопостачання природного газу, який переміщується під тиском. Розподіл (переміщення) газу споживачеві газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача означає «доставку газу до дверей». Сплата послуг розподіл газу не залежить від обсягів спожитого газу в поточному розрахунковому періоді.
Вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано п. 8 гл. 6 розділу VI Кодексу ГРМ, бо припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадку розірвання цього договору. У разі розірвання договору розподілу природного газу оператор ГРМ коригує дані технічної потужності та вільної потужності для забезпечення нових приєднань (резерву потужності відповідній ГРП згідно з вимогами розділу VI цього Кодексу).
Таким чином, доводи щодо неотримання відповідачем послуг, у зв`язку з відсутністю фактичного споживання природного газу є необґрунтованими та безпідставними, адже в даному випадку об`єкт вважається приєднаним навіть якщо газоспоживаюче обладнання опломбоване на газопроводі - вводі, оскільки для початку фактичного споживання природного газу, окрім зняття пломби немає перешкод. На об`єкт не розраховується замовлена потужність пропускної спроможності газових мереж лише у випадку механічного від`єднання від мереж. Зазначене свідчить, що вимоги AT «Миколаївгаз» щодо стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу є правомірними та обґрунтовані нормами Кодексу ГРМ.
В судовому засіданні відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України). 
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.
Правовідносини, які виникли між споживачем та газорозподільною організацією врегульовано Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2494 (далі - Кодексом ГРМ), постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498 «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» суб`єктами ринку природного газу є: оператор газотранспортної системи, оператор газорозподільної системи, оператор газосховища, оператор установки LNG, замовник, оптовий продавець, оптовий покупець, постачальник, споживач. 
Статтею 40 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом ГРМ та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ визначено, що його дія поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем.
За такого колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що він як побутовий споживач не відноситься до суб`єктів ринку природного газу.
Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу - це правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.
Доступ до газорозподільної системи - це право користування потужністю складової (об`єкта) газорозподільної системи в обсязі та на умовах, встановлених у договорі (технічній угоді) про надання відповідних послуг з оператором газорозподільної системи.
Оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
Споживачем природного газу (споживач) є фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу.
Відповідно до пункту 2 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ оператор ГРМ здійснює діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії.
Постановою НКРЕКП від 29.06.2017 № 853 ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ та з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території м. Миколаїв та Миколаївської області.
Позивач, як Оператор ГРМ на території ліцензійної діяльності у Миколаївській області здійснював облік спожитого природного газу, зокрема, визначення спожитих побутовими споживачами обсягів природного газу згідно положень гл.1 розд. IX, п. 5 гл. 4 розділу IX, п. 6 гл.1 розд. XV Кодексу ГРМ, затвердженого постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.20. Таким чином, позивач на підставі ліцензії здійснює повноваження щодо розподілу природного газу.
14.05.2019 року проведено державну реєстрацію змін до установчих документів «Миколаївгаз» та змінено назву юридичної особи на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз».
Постановою НКРЕКП від 04.06.2019 року № 944 внесено зміни до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року № 853 «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ «МИКОЛАЇВГАЗ» зміни, а саме у назві абревіатуру «ПАТ» замінити абревіатурою «АТ»; у тексті постанови слова «ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА ГАЗИФІКАЦІЇ» у всіх відмінках замінено словами «АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНОЇ СИСТЕМИ» у відповідних відмінках.
З 01 жовтня 2023 року відповідно до постанови НКРЕКП від 29.09.2023 року за № 1773 «Про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ «МИКОЛАЇВГАЗ», зупинено діяльність АТ «Миколаївгаз» з розподілу природного газу в межах території м. Миколаєва та Миколаївської області.
Отже, АТ «Миколаївгаз» до 30.09.2023 року було Оператором ГРМ.
Згідно з пунктом 5 глави 2 розділу І Кодексу ГРМ взаємовідносини, пов`язані з розподілом природного газу споживачам, у тому числі побутовим споживачам, підключеним до/через ГРМ, включаючи забезпечення Оператором ГРМ цілодобового їх доступу до ГРМ для споживання (розподілу) належного їм (їх постачальникам) природного газу, регулюються договором розподілу природного газу, укладеним між Оператором ГРМ та споживачем відповідно до вимог глави 3 розділу VІ цього Кодексу.
        Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРМ обов`язковою умовою для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ.
Споживачі, у тому числі побутові, та суміжні суб`єкти ринку природного газу, які фізично підключені до ГРМ, забезпечуються цілодобовим доступом до ГРМ та можливістю розподілу (переміщення) природного газу ГРМ у порядку, визначеному в розділі VI цього Кодексу.
Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - Типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.
Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.
Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.
Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.
Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу.
Згідно з пунктом 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу між оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті регулятора та оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.
Пунктом 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до Типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) до типового договору розподілу природного газу. Персоніфіковані дані мають бути достатніми для проведення розрахунків та визначення об`єму споживання природного газу, зокрема мають містити присвоєний споживачу персональний ЕІС-код як суб`єкту ринку природного газу та за необхідності ЕІС-код його точки (точок) комерційного обліку, величину приєднаної потужності об`єкта споживача та перелік комерційних вузлів обліку (за їх наявності).
У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.
Підпунктом 6 пункту 1 глави 2 розділу ХІ Кодексу ГРМ до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування не облікованих об`ємів (обсягів) природного газу, належать використання природного газу споживачем за відсутності чи після розірвання договору розподілу природного газу.
Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (пункт 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).
Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 01 листопада
2021 року у справі № 591/4825/20, від 14 вересня 2022 року у справі № 717/341/21.
        Установивши, що оператором газорозподільної системи на території Миколаївської області на підставі відповідної ліцензії є АТ «Миколаївгаз», а ОСОБА_2  є споживачем послуг природного газу за адресою:  АДРЕСА_1 , якому присвоєно номер особового рахунку № НОМЕР_1 та присвоєно ЕІС - код № 56XM24B48847963Z, так як фактично споживає природний газ та сплачує його вартість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами договірних правовідносин, оформлених шляхом приєднання побутового споживача до Типового договору розподілу природного газу.
При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що акцептування відповідачем договору про розподіл природного газу, а отже, і факт приєднання побутового споживача ОСОБА_2 до умов зазначеного договору відбулось шляхом вчинення ним дій, зокрема щодо щомісячного споживання різних об`ємів природного газу, що підтверджується зміною показань газового лічильника за адресою споживача по особовому рахунку № НОМЕР_1 та вбачається з розрахунку місячної вартості послуги розподілу природного газу відповідачу, а також оплатою вартості спожитого газу постачальнику ТОВ «Миколаївгаз Збут».
Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на те, що споживання природного газу не є доказом приєднання споживача до послуги розподілу природного газу, так як постачання природного газу надається йому на підставі Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання від 20 липня 2015р. є необґрунтованими, виходячи з наступного.
20 липня 2015р. відповідачем дійсно було укладено 3-сторонній Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання з ТОВ «Миколаївгаз Збут» та ПАТ «Миколаївгаз», згідно якого постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу для побутових потреб, споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги з газопостачання за встановленими цінами, а газорозподільне підприємство, через газові мережі якого постачальник постачає газ споживачу, забезпечує транспортування газу від газорозподільних станцій до об`єкта споживача, своєчасне технічне обслуговування газопроводів, газових приладів і пристроїв, лічильників газу, а також відповідно до законодавства веде облік газу, здійснює локалізацію і ліквідацію аварійних ситуацій. Взаємовідносини між постачальником та газорозподільчим підприємством за цим договором в частині розподілу газу споживачам регулюються окремим договором на розподіл природного газу, укладеним між постачальником та газорозподільним підприємством.
Отже, в даному договорі розділяються функції постачальника газу, яким є ТОВ «Миколаївгаз Збут» та газорозподільного підприємства, а саме ПАТ «Миколаївгаз». Даний договір було укладено на 3 роки з правом продовження, якщо за місяць до закінчення строку однією із сторін не буде заявлено намір його розірвати.
До 01.07.2015 року AT «Миколаївгаз» на підставі відповідних ліцензій, одночасно виконував функції газопостачального та газорозподільного підприємства відповідно до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» від 08.07.2010 року № 2467, якій діяв до 01.10.2015 року.
Проте, 09.04.2015 року було прийнято новий Закон України «Про ринок природного газу», який було введено в дію з 01 жовтня 2025р., який визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу і частиною 1 ст. 39 якого було встановлено, що Оператор газорозподільної системи не може провадити діяльність з видобутку, транспортування або постачання природного газу, а Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» втратив свою чинність.
Оператор газорозподільної системи має бути юридично та організаційно незалежним від інших видів діяльності на ринку природного газу, не пов`язаних з розподілом природного разу (оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників).
Враховуючи вимоги вказаної статті, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг № 1640 від 28.05.2015 року було анульовано ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, а постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг № 853 від 29.06.2017 року видано AT «Миколаївгаз» ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаєва та Миколаївської області.
На виконання вимог статті 41 Закону України "Про ринок природного газу" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постановою №2494 від 30.09.2015 затвердила Кодекс газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС), який зареєстровано Міністерством юстиції України 06.11.2015 №1379/27824. Вимоги Кодексу ГРС є обов`язковими для виконання всіма операторами газорозподільних систем, як складова частина умов їх ліцензійної діяльності, що також визначено Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу", якою визначено обов`язкові ліцензійні умови для провадження господарської діяльності як із транспортування природного газу, так і з розподілу природного газу.
Постановою НКРЕКП від 29.06.2017 № 853 ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» було видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ та з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території м. Миколаїв та Миколаївської області. 14.05.2019 року було проведено державну реєстрацію змін до установчих документів «Миколаївгаз» та змінено назву юридичної особи на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз». Постановою НКРЕКП від 04.06.2019 року № 944 внесено зміни до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року № 853 «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ «МИКОЛАЇВГАЗ» зміни, а саме у назві абревіатуру «ПАТ» замінити абревіатурою «АТ»; у тексті постанови слова «ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА ГАЗИФІКАЦІЇ» у всіх відмінках замінено словами «АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ОПЕРАТОР ГАЗОРОЗПОДІЛЬНОЇ СИСТЕМИ» у відповідних відмінках. 
Крім того, постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1382/27827, були затверджені Правила постачання природного газу, а постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2500, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1386/27831 Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам, які регулювали порядок укладання договору з постачання природного газу, що спонукало до укладання нових договорів з споживачами послуг.
Відповідно до пунктів 1, 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу. Доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі – типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.
Згідно п.1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. 
Зазначеним нормативним актом обов`язок укладання договору розподілу природного газу покладено як на позивача, так і на відповідача як споживача послуги, а не виключно на позивача як помилково зазначає відповідач в апеляційній скарзі.
Передбачена п. 3 постанови НКРЕКП від 30.09.2015р. №2498 необхідність суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору розподілу природного газу в тримісячний строк з дати набрання чинності цією постановою, конкретизує строки виконання покладених на цих суб`єктів господарювання обов`язків, однак, не звільняє споживачів від покладеного також і на них обов`язку укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ.
Також, є обов`язковим дотримання форми такого договору, яка повинна відповідати формі Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498.
Отже, сторони спору у даній справі зобов`язані були укласти договір розподілу природного газу в порядку, визначеному розділом VI Кодексу ГРМ, при цьому обов`язок укладання договору покладено в рівній мірі на обидві сторони договору.
Відповідно до п.3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу. 
Після введення в дію зазначених нормативних актів відповідач продовжив отримувати послуги з постачання природного газу, оплачував їх, та відповідно отримував і послуги з розподілу природного газу до об`єкта газопостачання, з заявою про припинення розподілу природного газу на його об`єкт не звертався, чим фактично приєднався до умов публічного договору розподілу природного газу, однак систематично не сплачував вартість отриманих ним послуг, внаслідок чого утворилася заборгованість перед АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», яке є оператором газорозподільної системи на території Миколаївської області, у розмірі 7241,61грн.
На виконання Закону України «Про ринок природного газу» НКРЕКП постановою від 07.10.2019 року за № 2080 «Про затвердження Змін до деяких постанов НКРЕКП» внесено зміни до Кодексу газорозподільчих систем, Типового договору розподілу природного газу, Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу. Зазначеними змінами для споживачів з 01.01.2020 року було запроваджено новий порядок розрахунків за послугу з розподілу природного газу, змінено принципи визначення обсягів газу, що беруться за основу.
Згідно з пунктом 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРМ розрахунки споживача за договором розподілу природного газу здійснюються за тарифом, встановленим регулятором для відповідного оператора ГРМ, виходячи з величини приєднаної потужності об`єкта споживача
Розрахунок заборгованості здійснено позивачем станом на 30.06.2023р. відповідно до вимог Кодексу ГРМ, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2494, та тарифів, встановлених на послуги розподілу природного газу для АТ «Миколаївгаз» у відповідні періоди, об`ємів споживання відповідачем природного газу.
Правильність розрахунку вартості розподілу природного газу за адресою споживача по особовому рахунку № НОМЕР_1 перевірено судом першої інстанції, висновки щодо оцінки якого містяться у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Відповідач зазначеного розрахунку не спростував та своїх контррозрахунків не навів.
Висновки щодо застосування норм права у близьких за змістом правовідносинах, зокрема щодо приєднання до публічного договору (акцептування договору), містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 161/11800/19, у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2021 року у справі № 591/4825/20.
Приймаючи рішення у справі, апеляційний суд враховує також те, що публічний договір має місце в тих випадках, коли товари або послуги, що надаються внаслідок укладення такої угоди, призначені для одночасного користування великої кількості осіб, без будь-якої персоніфікації останніх. У такому разі передбачається, що підприємцю має бути все одно, перед ким саме здійснювати договірне зобов`язання, а тому відмова у його виконанні за загальним правилом виключається, а визначені ним види публічних договорів свідчать про те, що підприємець здебільшого є монополістом у тій чи іншій галузі, тобто має виключне право на здійснення конкретного виду діяльності, яку пропонує споживачу, зокрема, постачання газу. Таким чином, визначальною рисою віднесення цивільно-правового договору до публічного є встановлення публічного характеру діяльності, яку провадить підприємець, тобто визначення такої діяльності як систематичної та «адресованої» невизначеному колу осіб. Законодавчо закріплена дефініція поняття «публічний договір» за своїми зовнішніми рисами частково співпадає з дефініцією іншого виду договірного зобов`язання – договору приєднання.
Так, стаття 634 Цивільного кодексу України передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Визначальна особливість договору приєднання полягає в тому, що у розробці його умов приймає участь лише одна з сторін, а інша - позбавлена такої можливості. Друга сторона у таких відносинах може лише приєднатися до попередньо встановлених стандартизованих умов. Визначення умов договору лише однією з сторін може мати наслідком його "однобічність", спрямованість на задоволення інтересів однієї сторони за рахунок інтересів другої (сторони, що приєдналася).
У зв`язку з цим, частиною другою статті 634 Цивільного кодексу України, передбачені особливі підстави для зміни чи розірвання договорів приєднання, які не можуть бути підставами для розірвання інших (звичайних) договорів і які є засобом відновлення порушеного при укладанні договору балансу інтересів сторін, не дозволяючи одній стороні зловживати своїм правом щодо визначення умов, і компенсуючи другій стороні порушення принципу свободи договору щодо визначення умов договору.
Сторона, яка приєдналася, наділяється правом вимагати зміни або розірвання договору приєднання, у випадку: 1) якщо внаслідок укладення договору вона позбавляється прав, які звичайно мала; 2) якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання; 3) якщо в договорі містяться інші умови, що є явно обтяжливими для сторони, яка приєдналася.
Зазначені вимоги можуть бути задоволені у випадку, якщо сторона, яка приєдналася, доведе, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б таких обтяжливих для себе умов, якби могла приймати участь у визначенні умов договору.
Отже, ст. 634 ЦК України містить положення та умови захисту сторони, яка приєдналася, шляхом зміни або розірвання договору. Проте з такими вимогами відповідач до суду не звертався.
Відповідно до вимог ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, виконавець, в свою чергу, зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Згідно з пунктом 3 частини другої статі 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Типовий договір розподілу природного газу затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 (далі - Типовий договір).
При укладенні договорів на надання житлово-комунальних послуг сторони не можуть відступати від змісту Типового договору, затвердженого постановою НКРЕКП, але мають право конкретизувати його. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту Типового договору.
В той же час, крім істотних умов договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, додаткову відповідальність, не передбачені Типовим договором, затвердженим постановою НКРЕКП. 
Сукупний аналіз зазначених норм права свідчить про відсутність в умовах договору розподілу природного газу елементів дискримінації відповідача як побутового споживача, які б підпадали під дію положення ст. 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів" або свідчили про нечесну підприємницьку діяльність.
Правильним є також висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", НКРЕКП (далі - Регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них.
Отже, НКРЕКП є уповноваженим державою органом, який здійснює визначення ліцензійних умов провадження господарської діяльності в сфері надання послуг з розподілу природного газу та наділена компетенцією прийняття нормативно-правових актів (кодексів газорозподільних систем), які є обов`язковими для виконання учасниками ринку природного газу, діяльність яких ліцензується зазначеним державним органом, встановлює державні регульовані ціни і тарифи на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо відповідні повноваження надані Регулятору законом, та змінює їх за результатами перевірки або моніторингу.
У зв`язку з чим, Регулятор, зокрема має право встановлювати граничні ціни (тимчасові мінімальні та/або максимальні цінові межі) на ринку "на добу наперед", внутрішньодобовому ринку та балансуючому ринку для кожної торгової зони відповідно до методики, визначеної Регулятором.
З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що НКРЕКП не має права впливати на договірні стосунки між постачальними компаніями та побутовим споживачем, а отже і визначати тарифи для застосування у відносинах з побутовими споживачами, що її діяльність розповсюджується виключно на суб`єктів ринку природного газу, до яких не відноситься побутовий споживач, так як ці доводи основані на помилковому тлумаченні відповідачем поняття суб`єктів ринку природного газу у розумінні Закону України «Про ринок природного газу» та Кодексу ГРМ та того, що Закон України «Про ринок природного газу» не передбачає обов`язків побутового споживача додаткової оплати послуг з розподілу природного газу.
Слід також зазначити, що плата за послуги розподілу природного газу не стала новим додатковим платежем, оскільки послуги розподілу природного газу сплачувались побутовими споживачами природного газу завжди у складі кінцевого платежу за газ.
Не є підставою для скасування рішення суду також посилання апелянта на не надання судом правової оцінки акту про припинення від газопостачання від 01.07.2021р., згідно якого відключення було виконане шляхом встановлення блокуючого пристрою на вводі (а.с.131). так як це не призвело до механічного від`єднання об`єкту відповідача від ГРМ та розірвання договору розподілу природного газу.
Доводи апелянта про неприйнятність такого доказу укладення договору з позивачем як заява - приєднання від 16.03.2016, підписання якої заперечується відповідачем, з урахуванням конкретних обставин справи не впливають на правильність прийнятого судом рішення, так як через відсутність у позивача оригіналу даного документу, оскільки за ствердженням представника позивача відповідачем була повернута тільки її копія (а.с.127-128), позивач в заяві від 06.11.2023р. (а. с. 57-58) у відповідності до вимог ч.11 ст. 83 ЦПК України просив виключити цей письмовий доказ з числа доказів у справі. Проте, фактичне приєднання побутового споживача ОСОБА_2 до умов зазначеного договору у даному випадку згідно матеріалів справи відбулось шляхом вчинення ним дій, зокрема щодо щомісячного споживання різних об`ємів природного газу, а також оплатою вартості спожитого газу постачальнику ТОВ «Миколаївгаз Збут».
Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги свою ж ухвалу від 31.01.2024р., в якій крім витребування оригіналів «Заяви – приєднання» до договору про розподіл природного газу та Акту «Про відключення від газопостачання», також окремо зазначав про необхідність здійснити перерахунок не за повними позивними вимогами по сплаті боргу, а перерахунок не раніше січня 2020 року, оскільки - з 01.01.2020 р. було вперше встановлено тариф на послуги розподілу природного газу для AT «Миколаївгаз» в відповідності до постанови НКРЕКП від 24.12.2019р. № 3035, не відповідає матеріалам справи, так як судом в ухвалі було зазначено не про здійснення перерахунку, а про витребування повних відомостей з особового рахунку № НОМЕР_1 щодо нарахування розміру та плати за розподіл природного газу, починаючи з початку таких нарахувань, але не пізніше 01.01.2020р.( а.с.112-113).
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий
Судді

Повний текст постанови складено 27 травня 2024 року.