ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 червня 2024 року           справа №200/7575/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року (повне судове рішення складено 01 квітня 2024 року) у справі № 200/7575/23 (суддя в І інстанції Аканов О.О.) за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій щодо тривалого невиконання рішення суду в частині невиплати заборгованості у сумі 129 710,07 грн., що заподіяло моральну шкоду в розмірі 129 000 грн.; стягнення моральної шкоди,

                                                      УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій щодо тривалого невиконання рішення суду в частині невиплати заборгованості у сумі 129 710,07 грн., що заподіяло моральну шкоду в розмірі 129 000 грн.; стягнення моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, внаслідок збройної агресії російської федерації вимушений виїхати з міста Маріуполь до м. Києва. Позивач вказав, що він хворіє, його мати є інвалідом другої групи та потребує постійного стороннього догляду. Звертався до відповідача з вимогою виплати заборгованість з пенсії, але отримав відмову. Вважав, що відповідач не виконав судове рішення щодо стягнення на користь позивача заборгованості по пенсії чим заподіяв моральну шкоду, яку просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позов. 
Наголошує, що суб`єкт владних повноважень під час розгляду справи не надав жодного доказу щодо звернення до власного керівництва на виділення асигнувань для швидкого виконання вищезгаданого рішення суду на протязі близько трьох років. Це вказує на той факт, що суб`єкт владних повноважень безвідповідально не вчинив всіх необхідних дій задля досудового врегулювання спору.
Однак, суд першої інстанції, звертаючи увагу лише на один необґрунтований документ у справі (відзив відповідача), та, як наслідок, прийняв безпідставне рішення, яке не відповідає нормам права, оскільки нівелює абсолютно завдання адміністративного судочинства.
          Позивач зазначає, що в матеріалах справи наявні документи (довідка ЛКК, виписка із амбулаторної картки, фіскальні чеки, висновки спеціаліста) які підтверджують, що йому заподіяна моральна шкода з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у вигляді фізичних, душевних, психічних страждань, порушено нормальний ритм життя, що впливає на його та його близьких емоційний стан.
Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , має статус внутрішньо переміщеної особи згідно довідки від 08.06.2022 №3009-5001728712.
Також, позивач є отримувачем пенсії за віком та має пільги, встановлені законодавством для ветеранів військової служби, згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 та посвідчення НОМЕР_3 відповідно.
Позивачем до позову додано: 
довідку ЛКК №768 від 01 серпня 2022 про те, що за станом здоров`я він може постійно надавати соціальні послуги до догляду за мамою ОСОБА_2 ;
виписку з амбулаторної карти відповідно до якої позивач знаходиться під постійним наглядом сімейного лікаря, офтальмолога, невролога, кардіолога;
фіскальні чеки;
консультаційні висновки спеціаліста;
довідку до акту огляду МСЕК, довідку ЛКК щодо ОСОБА_2 .
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі № 200/4381/21 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 відповідно ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі довідки Адміністрації Держаної прикордонної служби України від 15.10.2020 №11/2443 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на підставі довідки Адміністрації Держаної прикордонної служби України від 15.10.2020 №11/2443.
18 серпня 2021 по справі видано виконавчий лист.
До позову позивачем додано постанову про відкриття виконавчого провадження №66749291 по виконанню виконавчого листа № 200/4381/21 від 18.08.2021. 
За результатом звернень позивача відповідачем надано відповідь від 24.09.2021 та 29.07.2022, в яких, за змістом, зазначено, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.05.2021 у справі № 200/481/21 виконано в повному обсязі в межах функціональних повноважень та діючого законодавства. Органами Пенсійного фонду України в межах відповідних бюджетних призначень у 2021 році продовжується здійснення погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. Виплата доплати до пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та обчисленої на виконання судових рішень, проводиться за рахунок коштів Державного бюджету.

З приводу спірних правовідносин апеляційний суд зазначає таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, №14183/02, п. 71, 22.11.2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Разом з тим, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частини друга статті 77 КАС України).
Наведений правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі № 560/798/16-а.
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17.
На обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди позивач вказував на те, що внаслідок бездіяльності відповідача він потребує постійного і дороговартісного лікування, йому заподіяна моральна шкода у вигляді фізичних, душевних, психічних страждань, порушено нормальний ритм життя, а також, наявність посттравматичного стресового розладу, що впливає на його та його близьких емоційний стан.
В матеріалах справи наявні довідка ЛКК, виписка із амбулаторної картки, фіскальні чеки, висновки спеціаліста, які на думку суду не свідчать про заподіяння моральної шкоди позивачу. 
Дослідивши надані позивачем докази, окружний суд дійшов правильного висновку, що позивачем не надано жодного документального доказу на підтвердження заподіяння моральної шкоди та на підтвердження причинного зв`язку моральної шкоди із управлінням, розрахунку суми визначення моральної шкоди, а відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі статтею 245 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя – з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача – суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Решта доводів та аргументів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року у справі № 200/7575/23 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 13 червня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          А. В. Гайдар