ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 лютого 2024 року
м. Київ
справа № 450/3208/18
провадження № 61-19004св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Шеремети Н. О., Крайник Н. П., 
Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом її виселення з житлового будинку 
АДРЕСА_1 та визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.
В обґрунтування позову вказувала, що відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 18 липня 1981 року, вона є власником житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 . 
18 вересня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (син позивача) зареєстрували шлюб, після чого відповідач вселилася до вказаного житлового будинку.
У 2014 році ОСОБА_2 виїхала із зазначеного житлового будинку і забрала свої особисті речі, перестала брати участь в утриманні будинку і вести спільне господарство з власником будинку. 
Вказувала, що реєстрація позивача в будинку створює їй перешкоди в реалізації свого права власності (можливості розпорядження майном) та зумовлює виникнення додаткових витрат на комунальні послуги.
Вважала припиненим право користування відповідача її житловим будинком.
За таких обставин просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1 та визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 червня 2019 року, ухваленим у складі судді Мельничук І. І., у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вселена до спірного житла як член сім`ї ОСОБА_1 за її згоди на законних підставах. З моменту вселення ОСОБА_2 до спірного будинку пройшло більше двадцяти років та більше шістнадцяти років відповідач зареєстрована у спірному житловому будинку. Протягом тривалого часу відповідач добросовісно користувалася цим житлом і брала участь у сплаті комунальних платежів. Також суд вважав недоведеними посилання позивача про те, що відповідач чинить їй перешкоди у реалізації права власника вказаного житлового будинку.
Місцевий суд зазначив, що, крім відповідача, у вказаному житловому будинку зареєстрований і проживає її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому виселення відповідача призведе до втручання у право на повагу до сімейного життя. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 червня 2019 року і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. 
Припинено право користування ОСОБА_2 житловим будинком 
АДРЕСА_1 .
Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.
Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції зазначив, що позовні вимоги 
ОСОБА_1 заявлені з метою захисту права власності на житловий будинок 
АДРЕСА_1 і припинення права користування житловим будинком колишнього члена сім`ї - ОСОБА_2 .
Апеляційний суд дійшов висновку про припинення права користування ОСОБА_2 вказаним житловим будинком, оскільки після розірвання шлюбу з сином позивача 
в 2015 році відповідач не є членом сім`ї власника житла.
Суд апеляційної інстанції врахував, що про припинення права користування спірним житловим будинком не порушує житлових прав відповідача, оскільки вона є співвласником 13/25 часток житлового будинку 
АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 177,1 кв.м, а житлова - 125.2 кв.м.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2020 року ОСОБА_2  звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року і залишити в силі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 3 червня 2019 року.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 2 грудня 2020 року 
у справі № 337/611/19 (провадження № 61-2158св20), про те, що «при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення 
статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, 
частини першої статті 405 ЦК України».
Заявник зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції 
висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 1 квітня 2020 року 
у справі № 287/318/18-ц (провадження № 61-16571св19) та від 28 травня 2020 року
у справі № 453/1092/18 (провадження № 61-15263св19), про те, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
На думку заявника, апеляційний суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019 року 
у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), та висновки Верховного 
Суду, викладені у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 590/394/19 (провадження № 61-6504св20), від 18 березня 2020 року у справі № 534/997/18 (провадження № 61-17909св19), від 20 лютого 2019 року у справі № 671/1006/17 (провадження № 61-47582св18), про те, що «при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою».
Позиція інших учасників справи
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, підписаний від імені ОСОБА_1 її представником за довіреністю ОСОБА_3. Статею 60 ЦПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 є адвокатом або законним представником позивача, тому він не може вчиняти процесуальні дії в інтересах останньої. Враховуючи викладене, відзив не підлягає врахуванню під час касаційного перегляду справи.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), у постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року 
у справі № 337/611/19 (провадження № 61-2158св20), від 1 квітня 2020 року 
у справі № 287/318/18-ц (провадження № 61-16571св19), від 28 травня 2020 року 
у справі № 453/1092/18 (провадження № 61-15263св19), від 16 червня 2020 року 
у справі № 590/394/19 (провадження № 61-6504св20), від 18 березня 2020 року 
у справі № 534/997/18, від 20 лютого 2019 року у справі № 671/1006/17 
(провадження № 61-47582св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 згідно з реєстраційним посвідченням №  НОМЕР_1 , виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 19 липня 1981 року.
18 вересня 1998 року у Зимноводівській сільській раді Пустомитівського району Львівської області зареєстровано шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 
2015 року у справі № 450/3637/14-ц.
З довідки Зимноводівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 3262 від 17 вересня 2018 року суди встановили, що у житловому 
будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 (голова господарства), її сини - 
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , невістка ОСОБА_2 та онуки - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ..
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном в певних межах, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливості володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року 
у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України 
від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року 
у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що «відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови, якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими».
У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 (провадження N 61-19252св19) зазначено, що «статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, оскільки установлено, що власник житлового будинку категорично заперечує проти проживання у ньому відповідачів, які за його згоди вселилися у спірне житлове приміщення на період його проживання за кордоном, тобто тимчасово, тоді як обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з поверненням власника на постійне місце проживання до України».
З наведеного можна дійти висновку, що особа, яка вселилася у житло як член сім`ї власника житлового будинку, набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 набула права користування спірним майном у зв`язку з укладенням шлюбу з сином позивача ОСОБА_8 та згодою власника на вселення відповідача.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанцій вказав, що ОСОБА_2 вселилася до житлового будинку АДРЕСА_1 як член сім`ї власника вказаного будинку.
Однак до такого висновку апеляційний суд дійшов не врахувавши тієї обставини, що ОСОБА_2 на час її вселення до житлового будинку була членом сім`ї сина позивача, який не є власником житлового будинку.
Зазначаючи про те, що відповідач вселилася до житлового будинку як член сім`ї позивача, апеляційний суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) про те, що «законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
Не врахувавши вказаного висновку, суд апеляційної інстанції не встановив належним чином підстави набуття ОСОБА_2 відповідного права щодо вказаного житлового будинку.
Крім того, звертаючись з вказаним позовом,    ОСОБА_1 просила усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідача з житлового будинку 
АДРЕСА_1 та визнання її такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.
В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, зокрема, що у 2014 році відповідач виїхала з житлового будинку АДРЕСА_1 , а у 2015 році - відповідач вселилася до вказаного будинку без згоди позивача.
Отже у справі, яка переглядається, позивач пред`явила позов як про виселення ОСОБА_1 , так і про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 
(провадження № 61-8135св21) Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (внаслідок виселення), потрібно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 
частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
У постанові від 6 квітня 2022 року у справі № 332/2378/19 
(провадження № 61-8703св21) Верховний Суд, надаючи оцінку ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права в подібних правовідносинах (позивач пред`явив вимоги як про виселення відповідача, так і про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням), зазначив про необхідність встановлення обставин щодо реального проживання відповідача у відповідному житлі.
Апеляційний суд не надав належної оцінки змісту позовних вимог ОСОБА_1 та обраним останньою способам захисту права, які є взаємовиключними, не встановив обставин щодо реального проживання ОСОБА_2 у житловому будинку 
АДРЕСА_1 .
Без встановлення зазначених обставин неможливо перевірити, який з обраних позивачем способів захисту права (виселення або визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком) є ефективним.
Приймаючи постанову про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначив про необхідність захисту права позивача шляхом припинення права користування ОСОБА_2 вказаним житловим будинком, не врахувавши, що такі позовні вимоги позивач не заявляла і у зазначений спосіб захистити своє право не просила.
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог 
(частина друга статті 264 ЦПК України).
У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог 
(пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції 
(частина шоста статті 367 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 1 червня 2022 року у справі № 757/32778/19 (провадження № 61-7598св21) вказано, що «учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частини перша, друга статті 264 ЦПК України)».
За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції про припинення права користування відповідача житловим будинком підлягає скасуванню, оскільки таку вимогу позивач не заявляла.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не врахував, що житловий будинок 
АДРЕСА_1 відповідно до реєстраційного посвідчення №  НОМЕР_1 , виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 19 липня 1981 року, належить « ОСОБА_1 ». При цьому відповідно до паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області 21 серпня 1997 року, прізвище позивача зазначено як « ОСОБА_1 ».
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 755/3293/16-ц (провадження № 61-7580св20) зазначено, що «межі розгляду справи судом апеляційної інстанції визначені статтею 367 ЦПК України, згідно з положеннями якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Таким чином, суд апеляційної інстанції був позбавлений процесуальної можливості вирішувати вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті».
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 4 серпня 2021 року 
у справі № 711/3032/19 (провадження № 61-6118св21)
Отже, у порушення вказаних норм процесуального права, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог. Фактично судом апеляційної інстанції не здійснено перегляду судового рішення першої інстанції, оскільки суд дослідив обставини, які не були заявлені у позовній заяві, та ухвалив судове рішення з інших підстав, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції. Процесуальна природа апеляційного оскарження полягає безпосередньо у перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому не може бути здійснена щодо іншого предмета та підстав. 
Отже, апеляційний суд, вийшовши за межі своїх повноважень, розглянув справу не з тих підстав, які були заявлені в суді першої інстанції.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції має переглянути рішення суду першої інстанції в межах повноважень, визначених статтею 367 ЦПК України.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року 
у справі № 755/3293/16-ц (провадження № 61-7580св20), від 4 серпня 2021 року 
у справі № 711/3032/19 (провадження № 61-6118св21) та від 6 квітня 2022 року 
у справі № 332/2378/19 (провадження № 61-8703св21), що узгоджується 
з частиною третьою статті 400 ЦПК України.
В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд.
Під час нового розгляду апеляційному суду з урахуванням змісту цієї 
постанови необхідно перевірити: обставини належності житлового будинку  АДРЕСА_1 позивачу в цій справі - ОСОБА_1 , підстави набуття ОСОБА_2 права користування зазначеним будинком; надати належну оцінку змісту позовних вимог ОСОБА_1 та перевірити ефективність одного з обраних позивачем способів захисту права з урахуванням встановлення обставин щодо реального проживання відповідача у вказаному житловому будинку; оцінити виселення відповідача на предмет співмірності та легітимності; розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк