ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 607/13583/17
провадження № 51-6816км23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                          ОСОБА_6 ,
засудженого                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017210010002521, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Джурин Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 та питання, які стосуються речових доказів.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Установлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
31 липня 2017 року приблизно о 15:30 старший слідчий-криміналіст СУ ГУНП в Тернопільській області капітан поліції ОСОБА_8 , прийшовши у фоє ГУНП в Тернопільській області, розташованого на вул. Валова, 11, побачив раніше невідомого йому чоловіка, який поводив себе агресивно, обурювався, що він довго чекає слідчого, на що ОСОБА_8 запитав його чи він є ОСОБА_7 , з яким напередодні домовлявся про явку для допиту. При цьому ОСОБА_8 представився слідчим, назвавши своє прізвище, ім`я, побатькові. Почувши це та будучи у збудженому стані,   ОСОБА_7 почав кричати до ОСОБА_8 , не давав йому пройти на своє робоче місце, а коли останній спробував пройти через турнікет, в обвинуваченого ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, унаслідок чого він руками обхопив ОСОБА_8 за пояс та відштовхнув від турнікетів.
Усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи, що перед ним працівник поліції, обвинувачений ОСОБА_7 умисно завдав одного удару лівим кулаком у праву ділянку підборіддя потерпілого ОСОБА_9 , після чого заподіяв ще один удар кульковою ручкою, яку тримав у лівій руці, у праву ділянку шиї останнього, унаслідок чого спричинив потерпілому легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді рани правої половини шиї, а також легке тілесне ушкодження - садно на правій щоці.
У результаті злочинної діяльності обвинуваченого ОСОБА_7 порушено суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність органів державної влади, особисту недоторканість старшого слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Тернопільській області капітана поліції - потерпілого ОСОБА_8 під час виконання ним службових обов`язків.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
При цьому вказує на недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Також наголошує, що рішення суддів є необґрунтованими, оскільки ухвалені судами на підставі штучно створених доказів обвинувачення та умисно не з`ясованих судами обставин. Вважає, що матеріали провадження не містять жодних доказів заподіяння ним потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень. Стверджує про неправдивість показань свідків. Зазначає, що також відсутні докази того, що потерпілий звертався за допомогою до будь-якої медичної установи. Вказував про його затримання з порушення норм кримінального процесуального закону.
На переконання засудженого, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та всупереч приписам ст. 419 зазначеного Кодексу в ній не надано належної оцінки доводам його апеляційної скарги. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу,  прокурор заперечувала щодо її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
При цьому колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в касаційному суді. Разом з тим суд касаційної інстанції здійснює перевірку того, чи додержалися суди попередніх інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Мотиви Суду
Стосовно доводів засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Положення ст. 94 КПК України передбачають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, указаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримано в повному обсязі.
У касаційній скарзі засуджений стверджує, що він не завдавав потерпілому тілесних ушкоджень. Разом з тим колегія суддів, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, доходить висновку, що судом першої інстанції належним чином довів винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Касаційний суд установив, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви. Зокрема, висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував показаннями: 
-           потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що станом на 31 липня 2017 року займав посаду старшого слідчого-криміналіста відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУНП в Тернопільській області. Для проведення слідчої дії в іншому кримінальному проваджені був викликаний потерпілий ОСОБА_10 . Близько 16 години того дня він зайшов у приміщення ГУНП в Тернопільській області, і черговий, указавши на ОСОБА_10 , повідомив що цей чоловік чекає на нього. Він представився ОСОБА_10 , після чого у них розпочався конфлікт, оскільки той обурювався, що довго чекав на слідчого. ОСОБА_10 почав висловлюватися нецензурною лайкою, і поводив себе агресивно. Намагаючись уникнути конфлікту, він спробував пройти до свого робочого місця, однак ОСОБА_10 схопив його за верхній одяг та відштовхнув від турнікета. Далі ОСОБА_10 заподіяв йому один удар кулаком в обличчя зліва, потім ще один удар кулаком лівої руки, в якій стискав кулькову ручку, у праву частину шиї нижче вуха, від чого утворилася рана, що кривавила. Потерпілий відразу ж відправився до лікарні, де йому було проведено хірургічне втручання, під час якого із шиї вилучено металевий наконечник від стержня ручки;
-           свідка ОСОБА_11 , начальника відділення охорони будинків ГУНП в Тернопільській області , з яких видно, що у вказаний вище час він перебував на посту № 1 ГУНП в Тернопільській області й до нього підійшов ОСОБА_10 та повідомив, що прибув до слідчого ОСОБА_8 на допит. Оскільки останнього не було на місці, то до нього вийшов інший слідчий, вони з ним пройшли в його робочий кабінет, потім ОСОБА_10 повернувся й очікував у фоє. Коли прийшов слідчий ОСОБА_8 , свідок повідомив йому, що на нього очікує чоловік. Той підійшов і представився, після чого ОСОБА_10 почав кричати, лаятися, погрожувати. Свідок бачив, як розвивався конфлікт між ОСОБА_10 та потерпілим, оскільки перебував на відстані близько двох метрів від них, і засвідчив, що ОСОБА_10 заподіяв рукою, в якій тримав ручку, удар у шию потерпілому;
-           свідка ОСОБА_12 , котрий ствердив, що в момент, коли відбувався конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, він був біля стійки чергового офіцера у фоє ГУНП в Тернопільській області й бачив, як старший чоловік, який голосно кричав, а потім вдарив іншого чоловіка в обличчя, а останній відразу ж схопився за шию.
Крім показань свідків, в основу вироку було покладено й письмові докази:
- дані протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 серпня 2017 року, згідно з якими свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 серед пред`явлених ним для впізнання за фотознімками осіб, упізнали ОСОБА_10 як особу, яка спричинила ОСОБА_8 тілесні ушкодження;
- дані протоколу вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі від 31 липня 2017 року, за яким лікар ОСОБА_14 у присутності понятих добровільно видав працівникам поліції металевий стержень від кулькової ручки зі слідами речовини бурого кольору (ймовірно кров), який був загорнутий у марлеву тканину білого кольору і який вилучений лікарем із рани на шиї ОСОБА_8 ;
- дані протоколу вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі від 02 серпня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_7 у присутності понятих добровільно видав працівникам поліції кулькову ручку білого кольору із синіми малюнками, на якій були потьоки кулькового чорнила;
- дані протоколу огляду предметів від 01 вересня 2017 року, згідно з якими слідчий СВ ТВП ГУНП в Тернопільській області оглянув сейф-пакет № 1125338 із металевим стержнем від кулькової ручки зі слідами речовини бурого кольору, загорнутим у марлеву тканину білого кольору, який добровільно видав лікар ОСОБА_14 , та поліетиленовий пакет (типу файл) із корпусом кулькової ручки білого кольору з написами голубого кольору, який добровільно видав ОСОБА_7 , та зафіксував їх ознаки;
- дані протоколу огляду предмета від 01 серпня 2017 року, відповідно до якого слідчий СВ ТВП ГУНП в Тернопільській області оглянув відеофайл під назвою «camera027_1501505100|1800mp4», збережений на диску DVD-R, 4,7 GB, із камер відеоспостереження фоє ГУНП в Тернопільській області, де міститься інформація за фактом спричинення ОСОБА_7 31 липня 2017 року тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу ОСОБА_8 ;
- висновок судово-медичної експертизи  від 01 вересня 2017 року № 1128, згідно з яким на підставі медичних документів у ОСОБА_8 , який 31 липня 2017 року звернувся в травмпункт Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, було виявлено рану правої половини шиї та садно правої щоки. У висновку зазначено, що лінійний характер садна і його розміри властиві для його утворення від кінця чи краю гострого предмета або ж гострокінцевого виступу тупого предмета, їх утворення від ударів кульковою ручкою, а саме її стрижнеподібною частиною, на що вказував ОСОБА_8 під час судово-медичної експертизи, виключити не можна. Зазначені вище ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою в травмпункт Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, про що свідчить відсутність даних стосовно їх загоєння. Виявлені в ОСОБА_8 рана на правій половині шиї за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я, садно на правій щоці - до легких тілесних ушкоджень.
Колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, були також предметом перевірки суду апеляційної інстанції за апеляційними скаргами засудженого і його захисника. Апеляційний суд, частково повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, результатами перегляду визнав висновки суду першої інстанції обґрунтованими та навів в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення. 
Зокрема, мотивуючи свій висновок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого злочину, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, які детально викладені у вироку і яким суд дав належну оцінку.
До того ж апеляційний суд перевірив твердження засудженого щодо недостовірності показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .  При цьому апеляційний суд не знайшов підстав сумніватися в достовірності цих показань та вважав, що вони є логічними, послідовними й узгоджуються, як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні. 
Апеляційний суд аргументовано дав відповідь на твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не було відомо, що ОСОБА_8 є працівником правоохоронного органу та був при виконанні службових обов`язків. Цей довід було спростовано свідченнями потерпілого, який у суді пояснив, що в день події він представився обвинуваченому слідчим, котрий його безпосередньо викликав на той день для проведення слідчої дії, і цей факт підтвердили свідки, що були поряд з ними і чули їх розмову. Також апеляційний суд вказав, що характер поведінки обвинуваченого, який знаходився в приміщенні ГУНП в Тернопільській області і попередньо обурювався, що йому потрібно довго чекати на слідчого, а після того як потерпілий представився йому слідчим, розпочав з ним конфлікт з цього приводу, вказує на те, що ОСОБА_10 сприймав потерпілого ОСОБА_8 саме як особу, яка його викликала для проведення слідчої дії і яку він очікував, а тому усвідомлював, що ОСОБА_8 є працівником правоохоронного органу і виконує свої службові обов`язки.
Не залишилася без належної уваги апеляційного суду і версія захисту про те, що ОСОБА_7 не заподіяв потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень. Указані твердження апеляційний суд визнав неспроможними й такими, що спростовуються наявними у кримінальному проваджені доказами, зокрема показаннями безпосередніх учасників події - свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , висновком експерта, який проводив у справі  судово-медичну експертизу, показаннями свідка ОСОБА_15 (хірург Тернопільської міської клінічної лікарні швидкої допомоги), який у суді першої інстанцій підтвердив, що 31 липня 2017 року в післяобідню пору був запрошений у приймальне відділення лікарні на огляд пацієнта, який скаржився на біль у ділянці шиї і пояснював, що він як слідчий працював з людиною, яка заподіяла йому травму ударом кулькової ручки в шию. Свідок зазначив, що під час огляду й хірургічного втручання в рані виявлено металевий кінчик від кулькової ручки, який було видалено і пізніше видано. Надалі цей свідок у присутності двох понятих добровільно видав слідчому металевий стержень із кулькової ручки зі слідами бурого кольору, про що було складено протокол вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі від 31 липня 2017 року. 
Не знайшли свого підтвердження матеріалами провадження посилання засудженого ОСОБА_7 на те, що потерпілий ОСОБА_8 31 липня 2017 року о 16:25 не міг бути в кабінеті лікаря, оскільки в цей час він перебував в управлінні поліції. При цьому апеляційний суд зазначив, що, як установив місцевий суд, конфлікт між засудженим і потерпілим розпочався приблизно о 15:50, по завершенні якого ОСОБА_7 був затриманий, а ОСОБА_8 направився до лікарні. Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що потерпілий повідомив приблизний час його звернення за медичною допомогою і ймовірна розбіжність у часі є незначною і жодним чином не впливає на доведеність вини засудженого у заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень, сама наявістить яких підтверджується дослідженими судом доказами.
Що стосується посилань засудженого на протиправність дій працівників правоохоронних органів та порушення права його на захист під час затримання, то колегія суддів зазначає таке. 
Згідно із ч. 1 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин; 3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України; 4) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого статтями 255, 255-1, 255-2 КК України.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу; уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Перевіркою матеріалів провадження було встановлено, що під час затримання й особистого обшуку ОСОБА_7 вказані норми закону було дотримано.
З протоколу затримання від 31 липня 2017 року випливає, що ОСОБА_10 у порядку ст. 208 КПК України був фактично затриманий 31 липня 2017 року о 16:30 безпосередньо після вчинення ним злочину, оскільки очевидці, у тому числі потерпілий, указали на те, що саме ця особа вчинила злочин (а.п. 77-79, т. 2).
При цьому ОСОБА_7 під час затримання було роз`яснено його права, зокрема право мати захисника. Проте він клопотань чи заяв про залучення захисника не заявляв. Крім того, необхідно зазначити, що участь захисника в цьому кримінальному провадженні на підставі вимог ст. 52 КПК України не є обов`язковою.
Протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 31 липня 2017 року містить посилання на норми кримінального процесуального закону, в ньому вказано час, дату правову підставу затримання, наявні підписи учасників процесуальної дії (а.п. 77-79, т. 2).
Таким чином, підстав уважати, що вказану слідчу дію було проведено з порушенням норми кримінального процесуального закону, у колегії суддів немає.
Крім того, як установлено матеріалами провадження, зокрема ухвали слідчого судді  Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2017 року, за участю  підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_16 було розглянуто й частково задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту щодо ОСОБА_7 та застосовано  запобіжний захід у виді домашнього арешту в період доби із 22:00 до 06:00.
Згодом за постановою слідчого від 27 вересня 2017 року ОСОБА_7 було залучено захисника за призначенням.
Також були визнані неспроможними і доводи сторони захисту про відсутність доказів належності ОСОБА_10 кулькової ручки як знаряддя злочину .
Так, згідно із зазначеним вище протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 31 липня 2017 року було проведено обшук ОСОБА_10 , під час якого виявлено та вилучено особисті речі, серед яких чотири кулькові ручки. 
Виходячи зі змісту розписки, наданої слідчому СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_17 , ОСОБА_10 останній 02 серпня 2017 року отримав від слідчого свої речі, серед яких чотири кулькові ручки (а.п. 81, т. 2). 
Відповідно до протоколу вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі від 02 серпня 2017 року, ОСОБА_10 добровільно видав слідчому Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_17 ручку білого кольору із синіми малюнками, на якій були потьоки кулькового чорнила. Указаний протокол підписали двоє понятих та ОСОБА_10 без жодних зауважень чи заперечень щодо приналежності йому виданої ним кулькової ручки. 
Ці докази суди визнали допустимими, при цьому сторона захисту не надала обґрунтованих заперечень щодо допустимості доказів, установлених обставин справи чи відсутності взаємозв`язку між ними.
Крім того, колегія суддів нагадує, що відповідно до ст. 433 КПК України вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все завданням судів попередніх інстанцій. Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів їхні висновки стосовно цього.
Таким чином, за результатами перевірки матеріалів провадження колегія суддів установила, що апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених ст. 404 КПК, у порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, за участю засудженого та захисника, з`ясував позицію сторін,належним чином розглянув доводи, викладені у  апеляційних скаргах засудженого та його захисника про недоведеність винуватості  засудженого у вчиненні інкримінованого злочину, які аналогічні доводам у його касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді та з цих питань умотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши переконливі аргументи, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Крім того, колегія суддів зазначає, що під час перевірки матеріалів провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що справу стосовно ОСОБА_7  сфальсифіковано.
У підсумку, колегія суддів уважає, що суди, оцінивши всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і у своїй сукупності доповнюють один одного, дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене й обвинувачений є винним у його вчиненні.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 345 КК України.
За таких обставин, у кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України і правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації діяння, у касаційній скарзі не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до  ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення у разі відсутності підстав, передбачених  ст. 438 КПК України, для його скасування або зміни.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судових рішень не допущено.
З урахуванням викладеного, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року  щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                    ОСОБА_3