ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Єдиний унікальний номер  953/18257/21
Номер провадження 22-ц/818/1064/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 року                                 м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю
секретаря судового засідання Березюк А.І.,
представника позивача  ОСОБА_1  адвоката Кузнецова В. О.,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Письменної В. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу та доповнення до неї ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року в складі судді Губської Я.В. у справі № 953/18257/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Євдокименко Елеонора Костянтинівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Коляда Юлія Сергіївна про визнання договорів недійсним,
в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі – ХМНО) Євдокименко Елеонора Костянтинівна, приватний нотаріус ХМНО Коляда Юлія Сергіївна про визнання договорів недійсним.
Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2018 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким останній отримав від нього грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 строком до 23 жовтня 2020 року про що відповідачем власноручно складено відповідну розписку. Вказана квартира була придбана за 679 000,00 грн та в подальшому на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 31 липня 2021 зареєстрована за ОСОБА_4 .
Станом на вересень 2021 року відповідачем кошти повернуто не було, у зв`язку з чим ним було подано позов про стягнення заборгованості та в межах цієї справи ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2021 року вжито заходи забезпечення позову – шляхом накладення заборони на відчуження квартири загальною площею 67.9 кв.м, житловою площею 46,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в межах заявлених позовних вимог в розмірі 30 000 дол. США до вирішення цивільної справи по суті.
Між тим, будучи обізнаним про вказані обмеження, ОСОБА_3 03 серпня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужив спірну квартиру ОСОБА_2 вже після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики та вжиття заходів забезпечення позову.
Вважає, що відсутність реєстрації обтяження у відповідному державному реєстрі, не свідчить про правомірність відчуження ОСОБА_3 нерухомого майна, а тому наявні підстави для визнання договір купівлі-продажу недійним, оскільки його вчинено з метою уникнення виконання зобов`язань за договором позики.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір від 31 липня 2021 про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Колядою Ю.С., зареєстрованим за № 2959; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Євдокименко Е.К., зареєстрований за № 852, а також стягнути з відповідачів судові витрати.
24 січня 2022 року ОСОБА_3 подано відзив, в якому позов просив залишити без задоволення, оскільки ним не укладався договір купівлі продажу з ОСОБА_2 
20 червня 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому позов просив залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що оскаржуваний договір купівлі-продажу не відповідає положенням ЦК України, суперечить актам цивільного законодавства, інтересам суспільства і держави, його моральним засадам, а тому підстави для визнання його недійним відсутні.
03 серпня 2021 року він придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 . Право власності було зареєстровано у Державному реєстру прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Жодних порушень закону з приводу укладення цього договору приватним нотаріусом зафіксовано не було. ОСОБА_6 засвідчила, що на момент підписання договору не існує будь-яких прав третіх осіб, у тому числі права власності чи права користування, відсутні обставини, які обмежують чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж, про те, що їй невідомо про існування відносно квартири або прав на неї судового чи іншого спору. Він у повному обсязі провів розрахунку з продавцем та є добросовісним набувачем спірної квартири. 
Вказував, що на квартиру накладено заборону відчуження в межах суми боргу в іншій судовій справі про стягнення коштів за договором позики, який було укладено іншими особами, а не сторонами оскаржуваного правочину.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір від 31 липня 2021 року про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Колядою Ю.С., зареєстрованим за № 2959.
Визнано недійсним договір від 03 серпня 2021 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Євдокименко Е.К., зареєстрований за № 852. 
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1981 грн по 660,33 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 було достеменно відомо про наявність заборони на відчуження квартири на підставі ухвали суду про забезпечення позову від 14 липня 2021 року, постановленої у зв`язку з пред`явленням до нього позову про стягнення заборгованості. Зважаючи, що відповідач мав можливість передбачити негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів, Укладення правочинів про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя та подальше його відчуження свідчить про його недобросовісність та намір уникнути виконання у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів. Оскільки оспорюванні договори порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, наявні підстави для задоволення позову та визнання вказаних правочинів недійсними. 
04 грудня 2023 року засобами пошитого зв`язку представник ОСОБА_1 – адвокат Бєлокриницький А.О. подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути 40000 грн витрат, які були понесені позивачем на правничу допомогу.
18 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представником ОСОБА_2 адвокатом Письменною В.М. подано заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Заява мотивована тим, що розмір заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу є завищеним та неспівмірним.
Зазначала про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки договір датований 25 травня 2020 року, а договір купівлі-продажу було укладено 03 серпня 2021 року, тобто договір укладено раніше ніж виник предмет спору, щодо якого надавалися послуги з правничої допомоги. 
Також, позивачем не надано доказів фактичної сплати послуг адвоката, тобто, фактичного понесення цих витрат.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що виходячи з фактичних обставин по справі, обсягу виконаної адвокатом роботи, критеріїв співмірності та розумності, суд першої інстанції вважав, що позивачу має бути відшкодовано 20 000 грн витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачів солідарно.
10 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Письменна Вікторія Миколаївна, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт обізнаності відповідача та його дружини про судове провадження про стягнення заборгованості за договором позики та обмежень щодо можливості розпорядження майном. Даних, коли ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову була отримана ОСОБА_3 матеріали справи не містять, а тому посилання позивача на те, що вже на час укладення договору про виділ частки майна подружжя від 31 липня 2021 року подружжю було достеменно відомо про наявність вказаної заборони є припущенням.
Також, позивачем не надано доказів недобросовісності та зловживання правами під час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки договір відповідав нормам ЦК України, не суперечив порядку укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна та його формі, був підписаний сторонами правочину, які мали на це повноваження, необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинені з вільного волевиявлення осіб, спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними: Майно було придбано ОСОБА_2 за ринковими цінами, фактично перейшло у власність і на сьогодні зроблені невід`ємні поліпшення, що підтверджує намір ОСОБА_2 зберегти вказане майно і використовувати його відповідно до цілей придбання. 
Визнання недійсним договору про виділ частки майна подружжя від 31 липня 2021 року призведе до порушення справедливого балансу й покладатиме надмірний індивідуальний тягар на нього.
Також заперечував щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано належних доказів укладення договору про надання правничої допомоги саме в зазначеній справі. Додаткова угода, долучена ОСОБА_7 , датована 20 вересня 2020 року, тобто, майже за рік до того, як виник предмет цього спору, а саме –договори про виділ нерухомого майна від 31 липня 2021 подружжя та купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2021 року.
05 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєлокриницький Артем Олександрович, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просив залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що договори про виділ нерухомого майна від 31 липня 2021 подружжя та купівлі-продажу квартири від 03 серпня 2021 року, укладені вже після 22 липня 2021 року, тобто вже після оприлюднення ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2021 року у справі № 643/7538/21 у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач мав можливість ознайомитися зі змістом зазначено судового рішення.
Спірна квартира була придбана ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_9 ще 23 жовтня 2018 року, проте майже через три роки раптово відчужена ним на користь своєї дружини на підставі безвідплатного правочину, тобто вже після звернення до нього з позовом про стягнення 30 000,00 дол США, що свідчить про недобросовісність відповідача.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі не оспорювали обставини щодо вручення чи невручення ОСОБА_3 ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2021 року у справі № 643/7538/21, клопотань про витребування матеріалів справи за позовом про стягнення заборгованості ними заявлено не було.
Станом на  10 липня 2023 року   ОСОБА_3  не має будь-якого нерухомого майна  за рахунок якого можливо було би виконати рішення суду у справі № 643/7538/21, а тому визнання  недійсним договорів про виділ нерухомого майна  та купівлі продажу майна є належним способом захисту.  ОСОБА_2  не позбавлений можливості в порядку статті 661 ЦК України звернутися з вимогами про відшкодування шкоди до ОСОБА_4 , яка  має нести тягар негативних наслідків її недобросовісної поведінки. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Письменну В.М., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кузнецова В. О., який проти скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, 23 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким останній отримав у борг 30 000 доларів США з метою придбання квартири АДРЕСА_1 строком до 23 жовтня 2020 року, про що відповідачем власноручно складено розписку від 23 жовтня 2018 року (том 1, а.с. 19-20).
23 жовтня 2018 року ОСОБА_3 на підставі договором купівлі – продажу квартири, укладеним з ОСОБА_9 , набув у власність квартиру АДРЕСА_1 загальною вартістю 679 000,00 грн (том 1, а.с. 21-24). 
Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 14 липня 2021 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 30 липня 2021 року, за заявою ОСОБА_1 накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., реєстраційний № 1535917063101 в межах заявлених позовних вимог в розмірі 30 000 доларів США - до вирішення справи по суті (том 1, а.с10-12,15).
30 липня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 на зазначену ухвалу суду подав апеляційну скаргу, яку ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року повернуто апелянту (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103277795).
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23 жовтня 2018 року в розмірі 30 000 доларів США та 8130 грн судового збору (https://reyestr.court.gov.ua/ Review/109506744).
31 липня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за останньою (том 1, а.с. 74). 
03 серпня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, за яким останній придбав квартиру АДРЕСА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Євдокименко Е.К., зареєстрований за № 852 (том 1, а.с. 88-89).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 ЦК України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин (частина 2 статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини 1 та 2 статті 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина 1 та 2 статті 234 ЦК України).
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).
Колегія суддів зауважує, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, яке знаходиться у інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
У практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що укладення оспорюваних договорів між відповідачами є способом ухилення від виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка належала ОСОБА_3 , та на яку могло бути накладено стягнення в межах виконавчого провадження, відчужена іншій особі після пред`явлення ОСОБА_1 позову про стягнення заборгованості за договором позики, дії відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.
Доводи ОСОБА_2 , що судом першої інстанції не було встановлено, що ОСОБА_3 був обізнаний про заборону відчуження майна є необґрунтованими. Спірні правочини укладено 31 липня 2021 року та 03 серпня 2021 року, між тим, 30 липня 2021 року ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про вжиття заходів забезпечення позову, тобто на час відчуження майна відповідачі усвідомлювали про наявність судового провадження та негативних наслідків для них у разі задоволення позову про стягнення заборгованості.
Щодо заперечень апелянта, що він є добросовісним набувачем, під час укладання договору продавцем було вказано про відсутність обставини, які обмежують чи забороняють продавцю здійснити її вільний продаж, вказане рішення порушує його права власності, то судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
При укладанні договору купівлі продажу спірної квартири ОСОБА_4 зазначала, що спірне майно належить їй на підставі договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя від 31 липня 2021 року. Проте, нею відчужується квартира через незначний проміжок часу з дні після її набуття, а тому ОСОБА_2 при належній обачності мав можливість передбачити та усвідомлювати певні ризики щодо купівлі даної нерухомості.
Крім того, апелянт не позбавлений можливості звернутись з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то судова колегія виходить з такого .
Матеріали справи свідчать, що 25 травня 2020 року між адвокатським об`єднанням «АРХОНТ» (далі- АО «АРХОНТ») та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги № 01/2505/2020, відповідно до умов якого адвокатське об`єднання зобов`язується надати клієнту правничу допомогу: здійснювати захист клієнта, здійснювати представництво клієнта та надавати інші види правничої допомоги, на умовах і в порядку, визначених цим договором, а клієнт зобов`язуєтеся оплатити гонорар за надання правничої допомоги за цим Договором та оплатити фактичні витрати Адвокатського об`єднання, необхідні для виконання цього Договору (том 1, а.с.224 – 228).
20 вересня 2021 року між сторонами укладено Додаткову угоду № б/н до вказаного договору, відповідно до якої Клієнт доручає Адвокатському об`єднанню представництво інтересів, надання професійної правничої допомоги, вивчення та підготовку всіх необхідних процесуальних документів, у тому числі позову, відповіді на відзив, заяв, клопотань тощо, вивчення та долучення до справи матеріалів судової практики з метою обґрунтування правової позиції у спорі, належне оформлення відправлень та надсилання процесуальних документів засобами поштового зв`язку відповідно до вимог процесуального законодавства, участь у судових засіданнях в інтересах Клієнта в судовій справі, яка (судова справа) буде розглядатися Київським районним судом м. Харкова, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 03 серпня 2021 року купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 . Сторони погодили гонорар адвоката у фіксованому розмірі 40 000 грн, які сплачується Клієнтом на підставі рахунка фактури, але не пізніше 6 (шести) місяців після ухвалення судом рішення ( том 1, а.с. 229).
29 листопада 2023 року АО «АРХОНТ» та ОСОБА_1 складено звіт № 01/2023, за яким позивачу були надані такі послуги: 
складання (підготовка) позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 третя особа: приватний нотаріус ХМНО Євдокименко Е.К. про визнання договору купівлі-продажу недійсним та належне оформлення комплектів вказаної позовної заяви відповідно до вимог процесуального законодавства, та подання комплектів зазначеної позовної заяви до Київського районного суду м. Харкова;
складання (підготовка) заяви про забезпечення позову шляхом накладання заборони відчуження на квартиру загальною площею (кв.м): 67,9, житловою площею (кв.м): 46,1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1535917063101 та належне оформлення комплекту вказаної заяви відповідно до вимог процесуального законодавства, подання її до Київського районного суду м. Харкова;
складання (підготовка) заяви про усунення недоліків позовної заяви, про визнана договору купівлі-продажу недійсним;
складання (підготовка) клопотання про витребування доказів - договору купівлі - продажу від 03 серпня 2021 року, серія та номер: 852 у приватного нотаріуса ХМНО Євдокименко Е.К.
складання (підготовка) уточненої позовної заяви про визнанні договору про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя та договору і купівлі-продажу недійсними. 
належне оформлення комплектів: заяви про усунення недоліків, клопотання про витребування доказів, уточненої позовної заяви - відповідно до вимог процесуального законодавства, та подання комплектів зазначених процесуальних документ до: Київського районного суду м. Харкова;
складання (підготовка) заяви про уточнення позовних вимог (про зміну предмета позову;
складання (підготовка) клопотання про залучення до участі у справі № 953/18257/21 співвідповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а саме - ОСОБА_4 . приватного нотаріуса ХМНО Коляда Ю.С.;
належне оформлення комплектів: заяви про уточнення позовних вимог (про зміну предмета позову); клопотання про залучення до участі у справі № 953/18257/21 співвідповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та подання комплектів зазначених процесуальних документів до Київського районного суду м. Харкова ; 
складання (підготовка) відповіді на відзив ОСОБА_2 на заяву про уточнення позовних вимог (про зміну предмета позову);
належне оформлення комплектів відповіді на заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог (про зміну предмета позову) - відповідно до вимог процесуального законодавства, та подання комплекту зазначеної відповіді ОСОБА_1 , на відзив до Київського районного суду м. Харкова.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки – підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
 Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року №   922/1964/21   (провадження № 12-14гс22)).
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до виснвоків, викладених у Постанові Верхвоного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 461/5420/14-ц при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Враховуючи значення справи для сторін, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість компенсувати позивачу витрат на професійну правничу допомогу та обґрунтовано зменшив їх розмір, проте помилково стягнув зазначені суми у солідарному порядку.
За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнення з кожного з відповідачів по 6500 грн 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів сплати коштів за надані адвокатом послуги, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження  № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21.
Щодо заперечень відповідача стосовно дати додаткової угоди, то зазначення «2020» рік судова колегія вважає технічною помилкою та виходить з того, що правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин. 
Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню лише у частині стягнення судових витрат, по суті спору рішення суду залишено без змін підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу та доповнення до неї ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2023 року залишити без змін.
Додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу по 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн з кожного відповідача.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 09 травня 2024 року.

Головуючий                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                        І.В. Бурлака

В.Б. Яцина