УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 квітня 2024 року
 
м. Київ
 
справа № 343/1504/23
провадження № 61-5135ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2023 року у складі судді Андрусіва І. М., постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2024 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Томин О. О., 
 
ВСТАНОВИВ: 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона зареєстрована та фактично із 1997 року і на момент подання позову проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Інших зареєстрованих осіб у даній квартирі немає. Вона весь цей час займається утриманням квартири, сплачує вартість комунальних послуг та інші витрати, пов?язані з утриманням квартири. Вона також за власний рахунок здійснила поховання свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час у неї відсутнє інше житло та у смт Вигода вільного житлового фонду немає. Вона є особою з інвалідністю III групи, фактично вселилась у дану квартиру, зареєстрована у ній та проживає вже понад 24 роки. У період з 2001 року, коли її колишній чоловік ОСОБА_3 перебував за кордоном, вона фактично володіла спірним житлом та підтримувала його у належному стані. Всі сусіди та знайомі вважали її володілецею цієї квартири.
Зазначала, що володіння цією квартирою є добросовісним, оскільки вона вселилася у цю квартиру в результаті того, що нею була продана власна квартира для погашення заборгованості її колишнього чоловіка, а тому вважала, що таким чином набуває право власності на цю квартиру та володітиме нею як титульний власник. Володіння нею цією квартирою є відкритим, оскільки вона завжди заявляла про свої права, як власниці, та укладала договори на оплату житлово - комунальних послуг і оплачувала їх. Її колишній померлий чоловік у встановленому законом порядку не переоформляв право власності на цю квартиру та не укладав договори на своє ім?я на користування комунальними послугами і не оплачував таких. Про безперервність володіння нею цією квартирою свідчить той факт, що вона одноособово володіє квартирою понад 24 роки.
Оскільки стосовно цієї квартири довгий час між нею та відповідачкою існують судові спори, вона вважала, що є всі підстави для визнання за нею права власності на вказану вище квартиру за набувальною давністю.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 600,00 грн понесених витрат на правничу допомогу.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Долинського районного суду від 13 грудня 2023 року залишено без змін.
Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня стягнуто з ОСОБА_1 на користь бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт безперервного проживання позивачки у квартирі з 1997 року, оплата комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт у спірній квартирі, не є достатньою підставою для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Долинського районного суду від 13 грудня 2023 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її вимоги повністю.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не урахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, в якому зазначено підстави набуття права власності за набувальною давністю.
 
Вказує, що судами належним чином не встановлено фактичні обставини у справі та не в повному обсязі дослідженні докази, якими підтверджується добросовісне володіння ОСОБА_1 квартирою з 1997 року. Станом на 1997 рік мати колишнього чоловіка померла, а новий спадкоємець своїх прав на майно не оформив. Фактично він не став власником, оскільки право власності виникає з моменту його державної реєстрації. Тому на момент 1997 року і по цей час ОСОБА_1 володіла майном, власник якого був відсутній через смерть ОСОБА_4 . Тому позивачка діяла добросовісно, оскільки після ОСОБА_5 право власності вже було зареєстроване за ОСОБА_2 тільки в 2020 році.
 
Крім того, у касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовує тим, що копію повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду отримала засобами поштового зв`язку 19 березня 2024 року.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
 
Перевіривши доводи клопотання ОСОБА_1  про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та надані нею докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявницею доводи свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження рішення Долинського районного суду від 13 грудня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року належала ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, на час її смерті у квартирі був зареєстрований її син - ОСОБА_3 (дядько ОСОБА_2 ), який прийняв спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, однак право власності на вказану квартиру не оформляв. 
ОСОБА_3 22 лютого 1997 року уклав шлюб з ОСОБА_1 , остання 17 березня 1997 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 . 
Рішенням Долинського районного суду від 02 вересня 2002 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_7 відмовилася в установленому законом порядку від прийняття спадщини, а ОСОБА_2 (племінниці померлого) відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю договору купівлі - продажу квартири.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме про реєстрацію права власності за № 215862037 від 10 липня 2020 року ОСОБА_2 на праві власності належить двокімнатна квартири АДРЕСА_3 , підстава для державної реєстрації: рішення Долинського районного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 343/1362/19.
Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_3 , квартира складається з двох кімнат загальною площею 41,3 кв. м, житловою площею 27,9 кв. м. Інвентаризаційна вартість квартири становить 34 961,00 грн.
Судами також встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом у якому просила: встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 понад п`ять років; змінити черговість спадкування та на надати їй право на спадкування разом із спадкоємцями другої черги; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частини спадкового майна після ОСОБА_3 , а саме: квартиру АДРЕСА_3 (справа № 343/1821/16-ц).
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2017 року скасовано. Рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовлено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права спадкування за законом разом з спадкоємцем другої черги, надання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями другої черги та про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна залишено в силі.
Отже судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не має права на спадкове майно.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Вигодської селищної ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відновлено дію рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2019 року у справі № 343/1362/19, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2001-2004 років уклала ряд договорів про надання комунальних послуг у спірній квартирі, зокрема: договори про користування електричною енергією; договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення; договір про реструктуризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення; договір на вивезення твердих побутових відходів; договір на обслуговування і ремонт будинку; рішенням виконавчого комітету Вигодської селищної ради від 27 липня 2006 року № 76 позивачці надано дозвіл на підключення котла опалення квартири до газової мережі. Встановлено також, що ОСОБА_1 здійснювала плату за спожиту електричну енергію за період з 01 січня 2001 року до 01 травня 2023 року.
Дослідженими судом актами обстеження підтверджується, що ОСОБА_1 з моменту реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , по день проведення обстеження проживає та займається утриманням і обслуговуванням квартири, здійснювала ремонтні роботи пов`язані із ліквідацією аварійної ділянки труби водовідведення та водопостачання і ліквідації наслідків після зварювальних робіт; здійснювала заміну вікон та вхідних дверей.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_1 з часу одруження з ОСОБА_3 з 1997 і по даний час проживає постійно у квартирі АДРЕСА_3 , оплачує вартість комунальних послуг. Свою квартиру ОСОБА_1 продала через борги чоловіка.
Апеляційним судом встановлено, що спір щодо квартири АДРЕСА_3 , між сторонами виник після смерті ОСОБА_3 у 2016 році, коли відповідачка звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав після смерті її дядька ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився       б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження            № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
 
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22).
Дослідивши обставини у справі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки позивачка ОСОБА_1 на час реєстрації у 1997 році у спірній квартирі знала, що дана квартира належала на праві власності матері її колишнього чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , а після її смерті - ОСОБА_3 , на момент звернення з позовом у цій справі квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , відтак позивачка знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно. Сам по собі факт користування позивачкою спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17247/17 (провадження № 12-291гс18), є безпідставними, оскільки у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, суди попередніх інстанцій вірно врахували відповідну правову позицію Великої Палати Верховного Суду, та зробили правильні висновки з урахуванням фактичних обставин даної справи.
Інші доводи ОСОБА_1 по суті спору, наведені у касаційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно спрямовані на переоцінку доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Водночас, доводи ОСОБА_1 щодо оскарження додаткової постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2024 року обґрунтовані виключно незгодою з основними судовими рішеннями у справі та необхідністю їх скасування, відтак Верховний Суд відхиляє їх також, як необґрунтовані. 
Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року.
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2023 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 07 березня 2024 року відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
    Судді:          	  І. Ю. Гулейков                                                    Р. А. Лідовець       Д. Д. Луспеник