П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
21 березня 2024 року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 361/5036/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/4429/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                                судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                  Мережко М.В., Поліщук Н.В.
за участю секретарів           Бевзи А.М. 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Сердинського В.С., 28 серпня 2023 року в м. Бровари, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,
 
В С Т А Н О В И В
 
У червні 2021 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог, просила: 
визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу №1240, укладений 26 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Грищенко Вікторією Вікторівною; 
поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частині на квартиру АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та відповідачем 18 вересня 2010 року було зареєстровано шлюб, який був розірваний рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 грудня 2018 року.
У період шлюбу 29 листопада 2016 року сторонами було придбано об`єкт інвестування, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею відповідно до проєкту - 84.23 кв.м. за ціною 1160911,97 грн.  Згодом позивач дізналася про те, що 07 червня 2018 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору про проведення розрахунків уступив належне йому за договором №78465 право на участь у ФФБ від 29 листопада 2016 року на отримання у власність об`єкту інвестування, за що отримав кошти у розмірі 1307000 грн. Таким чином, відповідач розпорядився спільним сумісним майном подружжя без відома позивача та без її дозволу, а за отримані кошти  13 червня 2018 року придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №9/1/75 , укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС НОВОБУД» та ОСОБА_3 . Після завершення будівництва 12 березня 2019 року за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності №30704788. Однак, і ця квартира була відчужена відповідачем на підставі договору купівлі-продажу №1240, укладеного 26 квітня 2021 року з відповідачем ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Грищенко В.В.
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не обґрунтувала належним чином наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Судом виходив з того, що під час укладання договору уступки позивач ОСОБА_2 була присутня та отримала від покупця права на об`єкт інвестування - 1/2 частину коштів, що підтверджено показами свідка ОСОБА_5 , який був присутній під час укладання цього договору та передавав їй кошти. Відтак, безпідставним є посилання позивача про те, що вона дізналася про факт укладання договору про проведення розрахунків пізніше, а тому було порушено її права як співвласника майна.
Також, суд вказав на те, що  рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з початку 2018 року разом не проживають та спільного господарства не ведуть, а тому твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, судом визнано необґрунтованими. Крім того, факт придбання спірного майна за особисті кошти підтверджується у тому числі і розписками від 05 березня 2019 року та від 07 березня 2019 року.
Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу квартири та визнання цього майна спільною власністю, яка підлягає поділу, суд вказав на те, що дії приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Грищенко В.В. під час посвідчення оспорюваного договір купівлі-продажу від 26 квітня 2021 року не були оскаржені та скасованими, а тому відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, а тому  належним способом захисту прав позивача у даній справі повинна бути вимога про виплату на її користь компенсації, а не визнання недійсним такого договору та визнання права власності на частину такого майна.
Крім того, судом застосовані норми цивільного законодавства щодо строку позовної давності, вказано на те, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами до дати звернення до суду із позовом у даній справі (09 червня 2021 року) сплинуло більше трьох років, а тому, звернувшись у червні 2021 року із позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач пропустила строк позовної давності.
 
Не погодилась із зазначеним судовим рішенням позивач, її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість судового рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Представник вказує на те, що для придбання квартири АДРЕСА_1 відповідачем використано спільні сумісні кошти сторін у справі, як подружжя, які отримано ним від продажу спільного сумісного майна. Відтак зазначена квартира є спільним сумісним майном подружжя, отже позивач має право на 1/2 частину зазначеної квартири, у зв`язку з чим і розпорядження цією квартирою може здійснюватися лише за її згоди. У зв`язку з відсутністю згоди позивача, як співвласника майна зазначений договір підлягає визнанню недійсним.
Також вказує на те, що договір про переведення розрахунків від 07 червня 2018 року є правочином стосовно цінного майна, відтак позивач, як співвласник повинна була надати письмову згоду на відчуження зазначеного майна, оскільки це майно є спільним сумісним майном подружжя. Такої згоди позивач не надавала, оскільки не знала про укладення даного договору, відтак відповідач відчужив спільне сумісне майно без згоди позивача як співвласника. А висновки суду щодо отримання позивачем грошової компенсації за продаж трикімнатної квартири не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами, базуються лише на поясненнях відповідача ОСОБА_3 , та свідка ОСОБА_5 , обоє з яких мають пряму матеріальну зацікавленість у таких поясненнях, а тому не можуть бути прийняті до уваги суду.
Щодо придбання відповідачем квартири за кошти отримані на підставі розписок, то грошові кошти за придбання квартири АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 сплатив у червні 2018 року, що підтверджується письмовими доказами у справі , а тому відповідач не міг використовувати для придбання цієї квартири особисті кошти, які він отримав на підставі розписок у березні 2019 року, тобто через 9 місяців.
Представник вважає, що доводи суду про придбання відповідачем в особисту власність квартири в період окремого проживання, не є обґрунтованими, так як для придбання спірної квартири використано кошти, які отримано від продажу спільного сумісного майна. Відтак сам по собі факт проживання окремо не є підставою для набуття майна в особисту власність, якщо для придбання цього майна використано спільні сумісні кошти.
Доводи суду про те, що ОСОБА_4 є добросовісним покупцем, зроблено передчасно, так як сама ОСОБА_4 до суду не з`являлась і таких доводів не підтверджувала. Добросовісність набувача ОСОБА_4 у таких правовідносинах не вбачається. В даному випадку обставини розпорядження нерухомим майном, без згоди іншого з подружжя та повторний продаж цього майна в подальшому з метою створення перешкод позивачу у поділі майна є істотною обставиною. 
Також вказує на те, що до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності не застосовуються, так як сторони перебували у шлюбі до 19 грудня 2018 року. Позивач звернулась з позовом до суду в червні 2021 року, тобто до спливу строку позовної давності залишилось ще півроку. Крім того, строк позовної давності продовжувався на строк дії карантину, тому позивач не пропустила строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки строки позовної давності були зупинені на період карантину. І про порушене право позивач дізналась тільки в ході розгляду справи про стягнення аліментів в грудні 2020 - січні 2021 року. Тому строк позовної давності позивачем не пропущений.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача  - адвокат Трепетьон В.В. вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим за повного з`ясування всіх обставин справи, у зв`язку з чим просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бордунова Н.О. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог. 
Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Трепетьон В.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду про відмову у задоволенні позову без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.
Апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2010 року,  з початку 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Вказані обставини встановлені рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 грудня 2018 року, яким шлюб між ними розірваний (т.1 а.с.15-16). 
29 листопада 2016 року між ПАТ АКБ «АРКАДА» («Управитель») та ОСОБА_3 («Довіритель») було укладено договір №78465 про участь у Фонді фінансування будівництва. Відповідно до п. 1 вказаного договору довіритель на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», що затверджені рішенням Правління ПАТ АКБ «АРКАДА», надає свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» (т.1 а.с.23-30).
Відповідно до свідоцтва про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» по об'єкту інвестування - квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 84,23 кв.м, ОСОБА_3 сплатив кошти на загальну суму 1160911, 97 грн (т.1 а.с.31-32).
Факт внесення грошових коштів відповідачем ОСОБА_3 у розмірі 1183396, 50 грн підтверджується відповідними квитанціями від 29 листопада 2016 року, від 09 грудня 2016 року, від 15 червня 2017 року, від 13 липня 2017 року (т.1 а.с.33-34).
07 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення розрахунків. За умовами цього договору ОСОБА_3 зобов`язався уступити ОСОБА_6 право вимоги, належне йому за договором №78465 про участь у ФФБ від 29 листопада 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ АКБ «АРКАДА», а ОСОБА_6 зобов'язалася здійснити розрахунок зі ОСОБА_3 за відступлення права вимоги на умовах цього Договору в розмірі 1307000 грн (т.1 а.с.35-37).
У судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 показав, що він є батьком ОСОБА_6 , яка є покупцем майнових прав за договором про уступку права про участь у ФФБ від 07 червня 2018 року. Зазначав, у 2018 році після продажу квартири він разом із сином та дочкою обирали квартиру для придбання, вирішили купити трикімнатну квартиру. На початку літа під час зустрічі із позивачем та відповідачем вони запитали, чому ця квартира продається, на що отримали відповідь, що власники квартири будуть розлучатися. Вказував на те, що грошові кошти за квартиру передав позивачу у руки, а позивач, у свою чергу, передала документи на квартиру.
13 червня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір про заміну сторони у зобов`язанні, за умовами якого він набув майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 338700,18 грн (т.1 а.с.55-60,73-78).
Матеріали справи містять копії розписок складених відповідачем ОСОБА_3 05 березня 2019 року та 07 березня 2019 року про отримання грошових коштів у борг (т.1 а.с.63,64).
12 березня 2019 року за відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири 39,9 кв.м., номер запису про право власності №30704788, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.38-39).
26 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Грищенко В.В. за реєстровим номером 1240, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(т.1 а.с.101-104,119,120). Вартість квартири визначена у договорі в розмірі 259350 грн, на підставі висновку про оцінку (т.1 а.с.122). При укладенні цього договору відповідачем ОСОБА_3 були здійснені заяви, що квартира належить йому на праві особистої власності, не є об`єктом спільної сумісної власності та будь-які інші особи не зареєстровані в квартирі та не мають права користування нею (т.1 а.с.127,131). 
 
Що вимог про визнання майна спільною власністю позивача та відповідача ОСОБА_3 апеляційним судом застосовуються  наступні норми чинного законодавства. 
 
За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.ч.1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В силу положень ст.ст.63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
В порядку визначеному ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Щодо недійсності правочинів національне законодавство містить наступні норми. 
 
В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України).
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 СК України).
Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України).
 
Щодо застосування строку позовної даності національне законодавство містить наступні положення.
 
Відповідно до ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Положеннями ст. 72 СК України визначено, що  позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Нормами ч.ч. 3,6 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
В порядку ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 вказувала на те, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц  зазначено, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Така ж позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
 
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В порядку ч.ч.1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
З наведених обставин справи вбачається, що позивач і відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2010 року, який був розірваний рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 грудня 2018 року. Проте, вказаним судовим рішенням встановлено, що з початку 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 разом не проживають та спільного господарства не ведуть.
Матеріалами справи підтверджується і визнається позивачем та відповідачем ОСОБА_3 обставини участі останнього у Фонді фінансування будівництва, на підставі договору від 29 листопада 2016 року укладеного з ПАТ АКБ «АРКАДА»  та внесення ним у цей фонд грошових коштів, що були їх спільним майном, у розмірі 1183396 грн.
07 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір про переведення розрахунків. За умовами цього договору ОСОБА_3 відступив ОСОБА_6 право вимоги  та одержав грошові кошти в  розмірі 1307000 грн. 
Враховуючи, що позивачем не оскаржувався і не оскаржується в межах даної справи договір від  07 червня 2018 року, він в силу презумпції правомірності правочину встановленої положеннями ст.204 ЦК України, вважається правомірним. І грошові кошти одержані за цим договором також не становлять предмет даного розгляду, оскільки позивачем не заявлено вимог щодо них. А отже надання судом першої інстанції оцінки вказаного договору та встановлення обставин щодо одержання коштів, здійснено поза межами заявлених позовних вимог, що не відповідає вимогам процесуального закону.
13 червня 2018 року відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір про заміну сторони у зобов`язанні, за умовами якого він набув майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 338700,18 грн. 12 березня 2019 року за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вказану квартиру, а 26 квітня 2021 року його право власності було припинено на підставі договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_4 .
Враховуючи встановлені судовим рішенням обставини, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з початку 2018 року разом не проживають та спільного господарства не ведуть, а також враховуючи вартість цього майна, яка не перевищує частини отриманої суми грошових коштів за договором від 07 червня 2018 року, то набуті ОСОБА_3 майнові права на підставі договору від 13 червня 2018 року не входять до складу спільного сумісного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як колишнього подружжя. Відповідно і подальше набуття та відчуження вже нерухомого майна не порушує прав позивача, що у свою чергу не дає підстав для визнання недійсним укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу. До того ж, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, оскільки  з матеріалів справи не вбачається, що вона знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
 Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що розписками позивача підтверджуються обставини набуття права власності на спірну квартиру за рахунок особистих коштів, оскільки такі розписки датовані березнем 2019 року та свідчать лише про отримання грошових коштів у борг без визначеної мети.
Також необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності.
Виходячи з положень ст. 267 ЦК України та вже усталеної судової практики з цього питання, наслідки спливу строку позовної давності застосовуються як окрема і самостійна підстава для залишення позовних вимог без задоволення лише у разі обгрунтованості заявлених позовних вимог.
Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. 
В цій справі суд одночасно встановив відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті та вказав на застосування наслідків пропуску  строку позовної давності, який до того ж не може вважатись порушеним, так як має відлік від дати коли особа дізналась або мала дізнатись про порушене право. 
При вирішенні спору у даній справі апеляційний суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки надавши оцінку заявленим позовним вимогам та наведених позивачем підстав позову встановлено відсутність доведених обставин для визнання заявленого майна - квартири спільною сумісною власністю сторін у справі, визнання договору недійсним та визнання за позивачем права власності на її частину, тому суд має відмовити у задоволенні позову через необґрунтованість останнього.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
В порядку ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).
 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшовши вірного висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних, проте допустив неповне з`ясування обставин справи що стало наслідком невірного застосування норм матеріального та процесуального права, а отже доводи апеляційної скарги позивача слід визнати такими, що знайшли своє підтвердження частково. Вказане у свою чергу дає підстави апеляційному суду змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова 
 
Судді:                                                                                                 М.В. Мережко 
                                
Н.В. Поліщук

 
Повний текст постанови складений 08 квітня 2024 року