ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/6686/19  Номер провадження 22-ц/814/762/24	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Одринської Т.В.,
суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,
за участю секретаря: Сальної Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, визнання права власності, скасування державної реєстрації, треті особи – приватний нотаріус Чуприна Галина Олександрівна, ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чумака Романа Васильовича на рішення Київського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2023 року,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в Орджонікідзевський районний суд м. Харкова із вказаним позовом, у подальшому доповнивши зміст позовних вимог, просила просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , що укладений 19.02.2019 між ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за реєстровим номером 190, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 . Просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2018 стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в складі: літ. А-1 житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м., літ. Б літня кухні, літ. Е гараж, літ. М вбиральня, № 4 дворовий водопровід, № 8,9,11,12,13 огорожа, № 10 зливна яма, 1 замощення.
Зазначала, що також на земельній ділянці знаходився житловий будинок літ. К, який не був введений в експлуатацію.
Вказувала, що 20.12.2018 між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним 20.12.2018 договором позики на суму 392000 грн. Предметом іпотеки став житловий будинок в АДРЕСА_2 .
19.02.2019 ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності від 20.12.2018, від імені позивача ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку в в АДРЕСА_2 . Предметом договору став житловий будинок загальною площею 190,3 кв.м., житловою 120,8 кв.м., ринковою вартістю 621900 грн.
Вважає, що положення договору купівлі-продажу не відповідають дійсності щодо реальної площі будинку та ринкової вартості.
Зазначала, що після продажу будинку ОСОБА_2 не повернув їй кошти, сплачені за будинок ОСОБА_3 .
З цих підстав договір купівлі-продажу житлового будинку вважає таким, що був укладений з порушенням норм законодавства та є підстави для визнання його недійсним.
Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Чумак Роман Васильович, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, прохав скасувати рішення та ухвалити нове. Яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що договір купівлі продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2 вчинений всупереч волі позивача, ОСОБА_2 , хоча і діяв від імені позивача на підставі довіреності, відчужив житловий будинок всупереч волі та інтересів позивача.
Вказував, що маючи повноваження на відчуження житлового будинку загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м. (будинок літ. А-1 з господарськими будівлями і спорудами), ОСОБА_2 , без належних на те повноважень, здійснив відчуження житлового будинку загальною площею 190,3 кв.м., житловою площею 120,8 кв.м. (будинок літ. А-1 та самочинно збудований будинок літ. К-2, які об`єднали в один об`єкт нерухомості).
Також вказував, що наявність у ОСОБА_2 прав згідно іпотечного договору та довіреності на розпорядження житловим будинком жодним чином не свідчила про наміри позивача здійснити саме відчуження житлового будинку. Укладення іпотечного договору та видача довіреності стосувались лише питання забезпечення виконання зобов`язання за договором позики.
Зазначав, що обставини справи та докази у справі, беззаперечно свідчать про те, що договір купівлі-продажу від 19.02.2019 № 190 вчинено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому має бути визнаний недійсним.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 06.06.2018 державними нотаріусом Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори на ім`я позивача ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5 , 1948 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Також встановлено, що 20.12.2018 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого цим договором забезпечується виконання зобов`язання, яке виникло у ОСОБА_1 , як іпотекодавця, на підставі договору позики, укладеного 20.12.2018, з іпотекодержателем ОСОБА_2 на суму 392000 грн. Предметом іпотеки за договором сторони визначили житловий будинок в АДРЕСА_2 . Договір нотаріально посвідчено, зареєстровано в реєстрі за № 3761.
Також встановлено, що позивачем 20.12.2018 посвідчено довіреність, згідно з якою вона за попередньою домовленістю уповноважила ОСОБА_2 користуватися і розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, укласти попередній договір, укладати додаткові договори, угоди, договори про розірвання вказаних договорів, тощо, за ціну та на умовах на його розсуд) належним їй житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_2 . Довіреність нотаріально посвідчена, зареєстровано в реєстрі за № 3763.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.02.2019, ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 20.12.2018, продала, а ОСОБА_3 прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 .
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Форма окремих видів договорів купівлі-продажу передбачена статтею 657 ЦК України, згідно з якою договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 232 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 та Верховним Судом в постанові від 07 серпня 2019 року в справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».
Судом правильно зазначено, що дослідженими в справі доказами не встановлено наявності зловмисної домовленості представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 діяв на підставі та в межах повноважень, виданих йому позивачем.
Предметом зазначеного договору купівлі-продажу є об`єкт нерухомого майна: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 , а не окремий житловий будинок загальною площею 190,3 кв.м., як вказує позивач.
Будь-яких інших дій на підставі вказаної довіреності, які нею не передбачені, відповідач ОСОБА_2 не вчиняв.
Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 станом на 19.02.2019, коли було укладено договір, скасувала довіреність чи зверталася з вимогою про її скасування.
Той факт, що ОСОБА_2 перебував в родинних відносинах з ОСОБА_3 , сам по собі не свідчить про їх зловмисну домовленість.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про наявний умисний зговір щодо спричинення позивачу негативних наслідків не заслуговують на увагу.
З цих підстав колегія суддів відхиляє твердження позивача про те, що згідно довіреності від 20.12.2018 вона уповноважувала Золотарьова на вчинення дій щодо житлового будинку площею 53,02 кв.м. в АДРЕСА_2 , а повноваження не розповсюджувалися на житловий будинок прощею 190,3 кв.м. за вказаною адресою.
Статтею 380 ЦК України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, встановлено, що спірний житловий будинок був відчужений за договором купівлі-продажу №949 від 31.10.2019 який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_4 не залучено у цій справі відповідачем.
Таким чином, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки визнання договору купівлі-продажу від 19 лютого 2019 року недійсним, не поновить порушене право позивача.
Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів щодо скасування рішення суду та зводиться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без зазначення будь-яких обставин, які би ставили під сумнів висновок суду або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами, та невірне застосування законодавства, що регулює спірні правовідносини.
 Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чумака Романа Васильовича – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м.Полтави від 19 вересня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 травня 2024 року.

Головуючий                                                                                Т.В. Одринська

Судді                                                                                                В.П. Пікуль

                                                                                                               О.О. Панченко