ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 червня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 487/6852/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Ярош А.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання, за дорученням головуючого судді: Іванов І.В. 

за участю представників учасників справи:
від прокуратури – Гузь В.Г., за посвідченням;
від Миколаївської міської ради - не з`явився;
від ОСОБА_1 , м. Миколаїв – не з`явився. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, м. Миколаїв
на рішення    Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024, м. Одеса, суддя першої інстанції Алексєєв А.П. повний текст рішення складено та підписано 25.04.2024 року 
у справі:    №487/6852/21
за позовом: Керівника окружної прокуратури м. Миколаєва, м. Миколаїв в інтересах держави в особі    Миколаївської міської ради, м. Миколаїв                                     
до відповідача: ОСОБА_1 , м. Миколаїв
про стягнення 221 187 грн. 58 коп.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У вересні 2021 року Керівник окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до Заводського районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на користь Миколаївської міської ради кошти в сумі 221187 грн. 58 коп. за безоплатне користування земельною ділянкою площею 1609 кв.м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 по АДРЕСА_1 у вигляді неодержаної орендної плати;  вирішити питання про відшкодування відповідачем Миколаївській обласній прокуратурі витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.
У позовній заяві, обґрунтовуючи підставність представництва інтересів Миколаївської міської ради, прокурор наголосив, що будучи власницею об`єкту нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці Миколаївської міської ради та не здійснюючи відповідних дій по оформленню з Миколаївською міською радою договірних орендних відносин, ОСОБА_1 в період з 01.08.2018 року по 24.01.2021 року користувалася безпідставно вказаною вище земельною ділянкою, внаслідок чого загальний розмір недоотриманого доходу у вигляді орендної плати за безоплатне користування земельною ділянкою склав 221   187 грн. 58 коп.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.09.2021 року у справі №487/6852/21 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату підготовчого судового засідання.
28.12.2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва від прокурора надійшла заява про зменшення позовних вимог (вх. №40524), у якій прокурор просив суд зменшити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь Миколаївської міської ради 214059 грн. 58 коп. за безоплатне користування земельною ділянкою площею 1609 кв.м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 по АДРЕСА_1 у вигляді неодержаної орендної плати, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.04.2023 року у справі №487/6852/21 позовні вимоги прокурора задоволено у повному обсязі; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради кошти в сумі 214059 грн. 58 коп.  за безоплатне користування земельною ділянкою площею 1609 кв.м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 по АДРЕСА_1 у вигляді неодержаної орендної плати; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2023 року у справі №487/6852/21 рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито, роз`яснено, що справа підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07.09.2023 року справу №487/6852/21 за заявою прокурора передано до Господарського суду Миколаївської області.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.12.2023 року у справі №487/6852/21 прийнято позовну заяву прокурора до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 року у справі №487/6852/21 у задоволенні позовних вимог Керівника окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за безпідставне користування земельною ділянкою відмовлено у повному обсязі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції, не приймаючи до уваги низку поданих прокурором письмових документів у якості доказів на обґрунтування позовних вимог, виснував, що  обставини належності ОСОБА_2 , Товариству з обмеженою відповідальністю "Перун", ОСОБА_1 нерухомого майна, розташованого у парку "Ліски" по АДРЕСА_1 , користування даними особами земельною ділянкою площею 1609 кв. м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 для розміщення, обслуговування та експлуатації нерухомого майна, зокрема, безоплатне користування зазначеною земельною ділянкою з боку ОСОБА_1 під вказані цілі з 23.09.2016 року по 25.01.2021 року, збереження ОСОБА_1 за собою грошових коштів за рахунок Миколаївської міської ради, прокурором всупереч положенням ч. 3 ст. 13, ч. 1, ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України належними та допустимими доказами не підтверджені, з огляду на що вимоги прокурора є незаконними і такими, що не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 року у справі № 487/6852/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, прокурор, посилаючись на обставини, зазначені ним в позовній заяві та заяві про зміну предмету позову, вказав, що за результатами розгляду справи місцевий господарський суд, усупереч вимогам ст. 2, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, без встановлення дійсних обставин справи, дійшов до хибного висновку про ненадання прокурором допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, як наслідок – у позові відмовив.
За доводами прокурора, який посилається на вимоги Закону України «Про прокуратуру», представницька діяльність прокурора в конкретних правовідносинах починається зі встановлення перед зверненням до суду підстав для застосування представницьких повноважень, яке здійснюється у порядку та спосіб, визначених Законом, а також прокурор зазначає про те, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. 
Відтак, на думку прокурора, він може витребувати відповідні документи не тільки у особи, інтереси якої він представляє, оскільки Закон надає прокурору можливість отримувати інформацію, матеріали та їх копії у суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту законних інтересів держави у певній сфері.
Зазначаючи про те, що відповідно до положень наказу Генерального прокурора № 389 від 21.08.2020 року «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді» до джерел відомостей щодо наявності підстав для застосування представницьких повноважень належить зокрема інформація, що надходить до органів прокуратури від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень, прокурор наголосив, що отримавши інформацію від Управління земельних ресурсів Миколаївської області, яке наділене повноваженнями на захист інтересів держави у сфері земельних відносин, про порушення з боку ОСОБА_1 інтересів територіальної громади міста Миколаєва у вигляді несплати коштів за користування сформованою комунальною земельною ділянкою та документи на підтвердження цього (копію договору оренди земельної ділянки від 11.01.2010 року, витягів з рішень Миколаївської міської ради від 09.04.2009 року № 36/56 та від 12.11.2009 року №40/26), він мав достатні підстави для зібрання інших доказів, необхідних для прийняття остаточного рішення про наявність підстав для представництва інтересів територіальної громади шляхом подання позову про стягнення з ОСОБА_1 коштів за використання земельної ділянки комунальної власності.
Також, як зауважено прокурором, наявність у прокуратури доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключає необхідність отримання відповідної інформації та документів за письмовим запитом від інших органів. 
Проте, зазначене безпідставно не враховано судом, який вважає, що в силу положень ч. 8 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» право отримати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прокурор має лише з метою виявлення необґрунтованих активів та збору доказів їх необґрунтованості.
Посилаючись на низку правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо відшкодування особами, які без належних правових підстав використовують земельну ділянку комунальної власності коштів, за таке користування, апелянт вказує, що щоб дійти належного висновку щодо обґрунтованості вимог прокурора, суд першої інстанцій під час розгляду справи, відповідно до вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, мав надати оцінку наданим прокурором доказам, проте суд безпідставно обмежився висновком про недопустимість таких доказів. Водночас, саме наявність нерухомого майна та беззаперечне використання ділянки для його обслуговування виключно власником такого майна (відповідно до принципу єдності юридичної долі майна та земельної ділянки під ним, який на цей час є усталеним у судовій практиці), є вирішальним у даній справі.
Наведені обставини на переконання прокурора є належними підставами для  скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.05.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 року у справі № 487/6852/21, справу призначено до судового розгляду.
Відповідач та Миколаївська міська рада своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
В судовому засіданні, прокурор підтримав доводи та вимоги, викладені ним в апеляційній скарзі, з мотивів, викладених письмово, просив суд задовольнити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі.
Представники  відповідача та Миколаївської міської ради до судового засідання на розгляд апеляційної скарги не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про відправку ухвали суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до судового розгляду до їх Електронних кабінетів.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. 
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 року у справі № 487/6852/21 потребує скасування з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позовних вимог прокурора, враховуючи таке.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Пунктами 19, 19.1 рішення Миколаївської міської ради №36/56 від 04.09.2009 року зі змінами згідно з рішенням №40/26 від 12.11.2009 року, затверджено проект землеустрою та за договором оренди землі від 11.01.2010 року №7342 передано Фізичній особі – підприємцю Орловій Анжелі Анатоліївні в оренду строком на 5 років   земельну ділянку площею 1609 кв.м за рахунок земель парку «Ліски», з віднесенням її до земель природоохоронного заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, за функціональним призначенням   комерційного використання, для обслуговування приміщень у межах парку «Ліски», але без виключення з меж парку по АДРЕСА_1 .
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.08.2007 року, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, на вказаній вище земельній ділянці знаходиться нежитловий об`єкт парку культури та відпочинку «Ліски» (частка 66/100), ОСОБА_2 
З п. 3 договору оренди землі №7342 від 11.02.2010 року вбачається, що він діє 5 років з дати його державної реєстрації. Підставою для його поновлення буде відповідне рішення міської ради. 
Згідно із п. 7.1 договору оренди землі №7342 від 11.02.2010 року після закінчення терміну оренди, припинення або розірвання договору оренди орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він одержав її в оренду.
Відповідно до п. 12.2 договору оренди землі №7342 від 11.02.2010 року його дія припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
В подальшому, на підставі акту прийому-передачі від 16.09.2016 року, згідно з рішенням зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУН» №01-1609 ОСОБА_2 передала у власність вказаного вище Товариства нежитловий об`єкт (частка 66/100), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому, на підставі акту прийому-передачі від 22.09.2016 року згідно із рішенням зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУН» №03-2209 останнє передало у власність ОСОБА_1 нежитловий об`єкт (частка 66/100), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.09.2021 року №276395600, ОСОБА_1  з 23.09.2016 по 24.01.2021 року була власником нежитлового об`єкту (частка 66/100) по АДРЕСА_1 .
Відповідною до інформації Миколаївського управління ГУДФС в Миколаївській області від 17.05.2021 року №4686/5/14-29-04-02-08, з 01.01.2017 року ОСОБА_1 податкова звітність з плати за землю до податкового органу не надавалась, плата за землю площею 1609 кв. м. для обслуговування приміщень  в межах парку «Ліски» за вказаний період не здійснювалась.
Також у матеріалах справи наявна відповідь Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 28.05.2021 року №161/115-21 на звернення прокурора від 25.05.2021 року №51-2670вих21 щодо надання витягів з технічної документації та інформації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, що діяла і діє у 2017-2021 роках, з якої вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 станом на 01.01.2021 року становить 2769233 грн. 81 коп. При цьому зазначено, що витяг 2021 року можливо застосовувати у 2020 року, оскільки оцінка є незмінною у ці періоди та нормативна грошова оцінка, яка формувалася із технічної документації діючої до 01.01.2020 року, у 2017-2019 роках складала 3286443 грн. 38 коп.
 Згідно з інформацією управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 19.08.2021 року №11.02-06-1196, наданою в.о. заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва, строк дії договору оренди землі №7342 від 11.02.2010 закінчився, продовжений (пролонгований) не був. Зазначене свідчить про припинення дії останнього з 11.02.2015.
Про необхідність сплати коштів за використання вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 неодноразово повідомлялась листами Миколаївської міської ради від 22.11.2019 року №6374/020201-22/11/14/19, 21.05.2020 року №2774/020201-22/11/14/22, 11.06.2021 року №4025/020201-22/11/14/21 та 24.09.2021 року №675/11.01.14.
04.02.2021 року Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради звернулося до Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 з листом №60/1, у якому просило з метою захисту прав та інтересів територіальної громади міста в судовому порядку звернутися з позовом в інтересах Миколаївської міської ради щодо факту несплати ОСОБА_1 за використання земельної ділянки комунальної власності без належних правових підстав.
22.06.2021 року Окружна прокуратура міста Миколаєва листом №51-4226вих21 повідомила Миколаївську міську раду про те, що у випадку її бездіяльності у питанні вирішення в судовому порядку ситуації щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів за безоплатне користування земельною ділянкою, прокуратурою, в порядку вимог Закону України «Про прокуратуру) до суду буде пред`явлено відповідний позов.
02.07.2021 року Окружна прокуратура міста Миколаєва на адресу Миколаївської міської ради направила запит №51-4766вих21, у якому просила надати інформацію щодо сплати ОСОБА_1 заборгованості та можливості ініціації Радою позовного провадження у разі наявної заборгованості ОСОБА_1 .
Миколаївська міська рада листом від 06.08.2021 року №5478/02.01.01/40/14/21 повідомила прокуратуру про те, що позов до ОСОБА_1 подаватися не планується.
Листом від 23.09.2021 року №6975/02.02.01-40/14/21 Миколаївська міська рада повідомила прокуратуру про те, що кошти за безоплатне користування земельною ділянкою ОСОБА_1 не сплачені.
Листом Окружної прокуратури міста Миколаєва від 17.09.2021 року №51-7634вих21 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Миколаївську міську раду було повідомлено про те, що прокуратурою пред`являється цивільний позов в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за безоплатне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно розрахунку Управління земельних ресурсів, неодержаний дохід у вигляді орендної плати за період безоплатного використання ОСОБА_1 земельної ділянки у період з 01.08.2018 року до 24.01.2021 року становить 214   059 грн. 58 коп.
Окрім наведеного, у матеріалах справи наявна відповідь Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 18.07.2023 року №225/11.02-06, надана на запит прокурора від 18.07.2023 року, відповідно до якої вказано, що будівлі літ А та літ Б по АДРЕСА_1 знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 площею 1609 кв. м.
Також у матеріалах господарської справи є заява свідка ОСОБА_2 , засвідчена в нотаріальному порядку, зі змісту якої вбачається підтвердження останньої наявності договору оренди землі, укладеного між нею та Миколаївською міською радою від 11.01.2010 року, який припинив свою дію.
Інших належних та допустимих доказів щодо спірних правовідносин у сфері безпідставного збереження грошових коштів, матеріали справи не містять, як і не містять доказів, які б підтверджували користування відповідачем спірною земельною ділянкою комунальної власності на відповідній правовій підставі.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь Миколаївської міської ради, м. Одеса безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в період з 01.08.2018 року по 24.01.2021 року, площею 1609 кв. м. у розмірі 214 059 грн. 58 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви, за якими суд апеляційної інстанції погодився з аргументами, викладеними прокурором в апеляційній скарзі, проте не погодився з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні.

Перед тим, як переглядати оскаржуване рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог, судова колегія наголошує про необхідність дослідження підставності представництва прокурором інтересів держави в особі Миколаївської міської ради, м. Миколаїв, з огляду на те, що хоча вказане і не є доводами апеляційної скарги скаржника, проте перевірка права на позов (що має місце у даному випадку), лежить не в площині диспозитивності судового процесу (доводів учасника спору, які має розглянути суд в тому випадку, якщо сторона оскаржує судове рішення), а в площині обов`язків суду з розгляду справи та встановлення всіх обставин справи і належного розгляду спору судом, оскільки відповідно до ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано. 
Тобто, обов`язком суду під час розгляду справи є встановлення того чи правильно прокурором обрано особу, в інтересах держави в особі якої він звертається до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
На прокуратуру покладаються такі функції: зокрема, у випадках, визначених Законом, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом, та гл. 12 розд. III Цивільного процесуального кодексу України (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини 4 цієї статті, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз. 1, 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року №3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Як вказує прокурор, Миколаївська міська рада не вживала необхідних заходів щодо поновлення прав та інтересів територіальної громади в частині стягнення з ОСОБА_1 безпідставно утримуваних коштів за користування земельною ділянкою без належної правової підстави, з огляду на що, на переконання прокурора, з кожним місяцем незвернення Ради до суду спричиняється ненадходження коштів до місцевого бюджету, що, в свою чергу, свідчить про пасивну поведінку Ради, як уповноваженого суб`єкта владних повноважень.
Так, здійснивши аналіз абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Велика Палата Верховного Суду в п. 37 постанови від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пункті 76 постанови від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в п. 69 постанови від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, пп. 8.19 постанови від 06.07.2021 року у справі № 911/2169/20 та п. 40 постанови від 18.01.2023 року у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Так, відповідно до ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та Їх виконавчі органи (ч. 1, 3 ст. 140 Конституції України).
Таким чином, місцеве самоврядування є одним із проявів здійснення народом, у формі територіальної громади, влади, яка, в свою чергу, не належить до жодної із гілок державної влади, що характеризується самостійністю у вирішенні певного кола питань.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 1, 4, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 року у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.
Так, частинами 1, 2 ст. 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
В той же час, відповідно до ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким органом місцевого самоврядування наразі є Миколаївська міська рада.
Як вже зазначалось вище за текстом даної постанови, предметом позовних вимог є стягнення з ОСОБА_1 , як власника об`єкту нерухомості, що знаходяться на земельній ділянці Миколаївської міської ради, безпідставно збережених коштів за користування цією земельною ділянкою.
Тобто, у даному випадку, підстави позову, зазначені прокурором, у випадку прийняття судом позитивного рішення на його користь, є тими обставинами, що порушують суспільний, публічний інтерес громади, у даному разі територіальної громади м. Миколаєва.
Таким чином, саме Миколаївська міська рада, і як орган місцевого самоврядування, з огляду на зазначені вище норми законодавства, і як власник земельної ділянки комунальної власності, є тим органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати відповідні функції у зазначеній сфері суспільних відносин, в силу Закону, - ефективного здійснення контролю у сфері землекористування, шляхом вжиття заходів, спрямованих на відновлення прав громади.
Відтак, зважаючи на те, що Миколаївська міська рада, будучі обізнаною про виявлені прокурором порушення, не здійснила належного захисту інтересів громади шляхом звернення до суду з відповідним позовом, прокурором може звертатися з відповідним позовом до місцевого господарського суду в інтересах держави в особі такої Ради, як органу місцевого самоврядування в силу Закону.
Зважаючи на викладене та те, що прокурором в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Миколаївську міську раду листом Окружної прокуратури міста Миколаєва від 17.09.2021 року №51-7634вих21 було належним чином повідомлено про пред`явлення позову в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, оцінивши надані прокурором докази на підтвердження підстав для представництва ним інтересів держави у даному випадку, судова колегія вважає, що прокурор належними чином обґрунтував правові підстави для представництва інтересів держави в суді в особі органу місцевого самоврядування для здійснення такого захисту в спірних правовідносинах, щоб інтереси держави не залишилися без відповідного захисту.
Щодо позовних вимог по суті спору, судова колегія зазначає таке.
          Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
          Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за приписами ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. До обов`язків землекористувачів згідно зі статтею 96 Земельного кодексу України віднесено своєчасну сплату земельного податку або орендної плати.
Відповідно до ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
За умовами частини другої ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Так, як встановлено колегією суддів у даній справі, на підставі рішень Миколаївської міської ради №36/56 від 04.09.2009 року, №40/26 від 12.11.2009 року та відповідно до договору оренди землі №7342 від 11.01.2010 року, зареєстрованого 11.02.2010 року, земельну ділянку комунальної власності площею 1609 кв. м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 передано в оренду Фізичній особі - підприємцю Орловій А.А. для обслуговування належних їй приміщень у межах парку «Ліски» без виключення з меж парку по АДРЕСА_1 .
Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.08.2007 року вбачається, що на вказаній вище земельній ділянці перебуває нежитловий об`єкт парку культури та відпочинку «Ліски» (частка 66/100), що належав Фізичній особі – підприємцю Орловій А.А.
Судова колегія установила, що вказаний вище договір оренди землі №7342 від 11.02.2010  року діяв 5 років з дати його державної реєстрації та строк його дії закінчено 11.02.2015 року, що також вбачається з Інформації Управління земельних ресурсів міської ради від 19.08.2021 року.
Водночас, судом апеляційної інстанції також встановлено, що на підставі акту прийому-передачі від 16.09.2016 року та згідно з рішенням зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУН» №01-1609 ОСОБА_2 передала у власність Товариства нежитловий об`єкт (частка 66/100) по АДРЕСА_1 , який у подальшому, на підставі акту прийому-передачі від 22.09.2016 року згідно з рішенням зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУН» №03-2209 вказане Товариство передало у власність ОСОБА_1 нежитловий об`єкт (частка 66/100) по АДРЕСА_1 .
Як вбачається, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (запис №16554333) ОСОБА_1 з 23.09.2016 року по 24.01.2021 року була власником нежитлового об`єкту (частка 66/100) по АДРЕСА_1 .
Проте, як встановлено апеляційним судом під час перегляду оскаржуваного рішення, земельною ділянкою площею 1609 кв. м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 по АДРЕСА_1 відповідач користувалася у спірний період без належної правової підстави, що фактично не заперечується самим відповідачем, оскільки останнім ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів того, що останній набув права приватної власності на спірну земельну ділянку або у встановленому законом порядку оформив право користування нею.
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.
Частиною 1 ст. 93 і ст. 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).
Принцип платного використання землі також передбачено ст. 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
При цьому, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Водночас згідно зі ст. 122 - 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату - платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі".
Водночас, Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 року у справі № 924/856/20.
Таким чином, положення гл. 15, ст. 120, 125 Земельного кодексу України, ст. 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 та № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 року у справі № 925/230/17 та численних постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, які прийняті з їх урахуванням, зокрема, у постанові від 05.08.2022 року у справі № 922/2060/20 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду зазначив, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Разом з тим, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17, фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі ч.  1 ст. 1212 Цивільного кодексу України. 
При цьому, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц.
З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що відповідач ОСОБА_1 із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, як власник такого майна, стала фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому, у неї виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою відповідні кошти власнику земельної ділянки – Миколаївській міській раді, на якій розміщено майно. 
Отже, у даному випадку, оскільки під час апеляційного перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення встановлено, що відповідач користувався земельною ділянкою у заявлений прокурором період без виникнення в неї  права власності/користування та без державної реєстрації цих прав, остання є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, яка без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберегла у себе кошти, які мала сплатити за користування нею, тому зобов`язана повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
При цьому, перевіривши розрахунок заборгованості відповідача за користування земельною ділянкою комунальної власності без належних правових підстав, судова колегія дійшла висновку про те, що наданий прокурором розрахунок Управління земельних ресурсів щодо неодержаного доходу у вигляді орендної плати за період безоплатного використання ОСОБА_1 земельної ділянки у період з 01.08.2018 року до 24.01.2021 року та який становить 214 059 грн. 58 коп. є арифметично вірним.
Навпаки, наданий відповідачем розрахунок заборгованості не приймається судовою колегією до уваги, оскільки у даному разі, останнім будь-якими доказами суду не доведено користування ним земельною ділянкою саме площею 238, 92 кв. м.
При цьому, судова колегія зазначає, що площа об`єкту нерухомого майна, і площа земельної ділянки, яка використовується для обслуговування такого об`єкту не може бути тотожною.
Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень ст. 1212 - 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.
Отже, встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі, що судом першої інстанції зроблено не було.
При цьому, вирішуючи спір по суті позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що прокурор належними та допустимими доказами не довів обставини належності ОСОБА_1 об`єкту нерухомого майна, внаслідок чого відмовив прокуратурі у задоволенні її вимог, визнаючи їх незаконними.
Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке.
Відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (ч. 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень (абз. 1-3 ч. 4).
Абзацем 4 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Як зазначено у п. 1 абз. 5 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор має право витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом, у разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави.
Колегія    суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що письмові докази, на які посилається прокурор на підтвердження викладених у позові обставин одержані з порушенням закону, тому що були отримані прокурором з інших джерел, ніж від Миколаївської міської ради, оскільки ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» не містить вказівок про скерування запитів виключно обраному у майбутньому позивачу, а надає право прокурору отримувати інформацію від суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, та який володіє такою інформацією на законних підставах.
Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відтак, скеровуючи запити до Управління земельних ресурсів у Миколаївській області, та Головного управління ДПС у Миколаївській області, отримуючи витяги з рішень Миколаївської міської ради, копії договору оренди землі від 11.01.2010 року, копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, акти прийому-передачі об`єктів нерухомого майна, тощо, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави, прокурор діяв на виконання конституційної функції та з дотриманням вимог закону. 
Водночас суб`єкти, які надавали прокурору відповідні відомості, маючи законні повноваження та володіючи на законних підставах інформацією, яка стосується предмета спору, надали відповіді, які прокурором в подальшому правомірно подано до суду першої інстанції разом з позовною заявою на підтвердження обставин своїх позовних вимог.
З огляду на вказане, судова колегія дійшла висновку про те, що  усі надані прокурором до позовної заяви докази є належними та допустимими у розумінні ст. 76,77 Господарського процесуального кодексу України, також і з урахуванням того, що відповідач жодним чином, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції зворотного не спростувала.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
          Колегія суддів вважає, що у даному випадку, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення помилково відмовив прокурору у задоволенні його позовних вимог, у зв`язку із чим, колегія суддів дійшла висновку про правомірність підстав та вимог прокурора, заявлених ним в апеляційній скарзі, з огляду на що, доводи скаржника є такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Згідно із ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції встановлено обставини, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, м. Миколаїв потребує задоволення, а рішення    Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 у справі    №487/6852/21 потребує скасування, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову прокурора у повному обсязі.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на відповідача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 у справі  №487/6852/21 задовольнити.
Скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.04.2024 у справі  №487/6852/21.
Задовольнити позовні вимоги Керівника окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за безоплатне користування земельною ділянкою площею 1609 кв.м. з кадастровим номером 4810136300:12:018:0002 по АДРЕСА_1 у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Миколаївської міської ради (ЄДРПОУ 26565573, 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, буд. 20) безпідставно збережені кошти в розмірі 214059 грн. 58 коп. за безоплатне користування земельною ділянкою площею 1609 кв. м. з кадастровим номером  4810136300:12:018:0002 по АДРЕСА_1 (на розрахунковий рахунок UA588999980314000611000014483 УК у м. Миколаєві/Центральний район/ЄДРПОУ одержувача 37992781, Банк одержувача Казначейство України (ЕАП), код платежу 24062200).
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (розрахунковий рахунок UA748201720343150001000000340 ЄДРПОУ 02910048, Банк ДКСУ м. Києва МФО 820172) 3210 грн. 89 коп. судового збору за подання позовної заяви, 3981 грн. 37 коп. за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати накази.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 19.06.2024 року. 
Повний текст постанови складено 20 червня 2024 року.

          Головуючий суддя 	          Г.І. Діброва	
Судді 	Я.Ф. Савицький 	
 	           А.І. Ярош