ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 р.	Справа № 520/29658/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків,  по справі № 520/29658/23
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції   
          про скасування постанов,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась  до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – відповідач, Відділ), про скасування постанов, в якому просила суд:
- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 листопада 2018 року у межах виконавчого провадження № 57754701;
- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 13 листопада 2018 року у межах виконавчого провадження № 57676248;
- скасувати постанову про арешт майна боржника від 09 жовтня 2018 року у межах виконавчого провадження № 57393104 та припинити чинність обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного постановою про арешт майна боржника від 09 жовтня 2018 року № 57393104, виданої Міжрайонним ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області (номер запису про обтяження 28307850).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі № 520/29658/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано постанову про арешт майна боржника від 09 жовтня 2018 року у межах виконавчого провадження № 57393104 та припинити чинність обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного постановою про арешт майна боржника від 09 жовтня 2018 року № 57393104, виданої Міжрайонним ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області (номер запису про обтяження 28307850).
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1288, 32грн.  
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подав апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року у справі № 520/29658/23 в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, зокрема, у Лозівському відділі державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадження № 57676248 та № 57754701, а також   матеріали справи не містять жодних документів, які б свідчили, що виконавчі провадження 57676248 та 57754701 були завершені. Відтак, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що виконавчі провадження 57676248 та 57754701 вже завершені, а тому відсутній спір щодо законності їх відкриття.
Наполягаючи на незаконності постанов про відкриття виконавчих проваджень №57676248 та №57754701 позивачем зазначено, що вони були відкриті з порушенням п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, з порушенням встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки на момент вирішення питання про відкриття виконавчих проваджень строки пред`явлення до виконання виконавчих листів скінчилися.
Обґрунтовуючи своє право на звернення до суду з відповідним адміністративним позовом  позивач посилається на постанову Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 640/9729/19, оскільки  хоча позивач не є стороною спірних виконавчих проваджень, вона має право на звернення до суду з вимогою скасувати оспорювані постанови, адже ними зачіпаються та порушуються права та законні інтереси позивача.
Відповідач своїм правом на подання відзиву  на апеляційну скаргу не скористався. 
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що виконавче провадження № 57676248 було відкрито 13 листопада 2018 року на підставі виконавчого листа, строк пред`явлення якого становив до 22 липня 2011 року, а виконавче провадження № 57754701 - 21 листопада 2018 року на підставі виконавчого листа, строк пред`явлення якого становив до 17 грудня 2011 року.
18 червня 2018 року ОСОБА_1 , який є боржником у межах виконавчих проваджень № 57676248 та № 57754701, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . 
Таким чином, зазначені виконавчі провадження мали бути закінчені згідно п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» внаслідок смерті боржника ОСОБА_1 . Але, відповідач не дотримався і цієї норми.
Відмовляючи  у задоволенні відповідної частини  позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час виконавчі провадження вже закриті, а тому фактично відсутній спір щодо законності відкриття провадження і в цій частині позову позивачу слід відмовити.
Вирішуючи спір в межах доводів апеляційної скарги та переглядаючи справу в частині відмови  в задоволенні позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції  про відмову в задоволенні позову, проте з інших підстав та мотивів, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
В той же час, таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, установлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові  від 21 вересня 2023 року у справі №580/145/20.
З матеріалів справи встановлено, що  у Лозівському відділі державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадження №57676248 (відкрито на підставі постанови від 13.11.2018) та № 57754701 (відкрито на підставі постанови від 21.11.2018), боржником у яких є ОСОБА_1 .
За даними Інформацій про виконавчі провадження № 57676248 та № 57754701,  у вказаних виконавчих провадження 13.11.2018 та 21.11.2018 відповідно були прийняті постанови про  арешт майна боржника.
Даних про те, що на сьогоднішній день вказані виконавчі провадження були завершені матеріали справи не містять, а відтак  колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що вони були закінчені на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
Водночас,  колегія суддів вважає вірними висновки  суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, однак за інших підстав та мотивів,  з огляду на наступне.
Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Після його смерті  до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття  спадщини та  виділення 1/2  частки у праві  спільної сумісної власності звернулась дружина померлого ОСОБА_1 . 
Доказів на підтвердження відсутності будь-яких інших спадкоємців  після смерті ОСОБА_1 , матеріали справи  не містять.
Поряд з цим, в матеріалах справи також немає доказів, а саме, правовстановлюючих документів, які б підтвердити право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, що належало померлому ОСОБА_1 , ані в порядку спадкування після смерті останнього (свідоцтво про право на спадщину), ані в порядку виділу 1/2 частки у праві спільної сумісної власності (свідоцтво про право власності на майно).
Окрім того, позивач не є стороною виконавчих проваджень №57676248 та №57754701, а тому колегія суддів зазначає, що будь-які права  позивача на час звернення до суду з позовом та на час апеляційного перегляду справи, постановами про відкриття виконавчих проваджень №57676248 та №57754701 не порушено.
При цьому, підставою для звернення з даним адміністративним позовом   ОСОБА_1 у апеляційній скарзі визначено те, що  виконавчі провадження №57676248 та №57754701 були відкриті відповідачем з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», що порушує права та законні інтереси позивача, адже в такому випадку відповідач може примусового стягувати грошові кошти з позивача. До того ж, у межах вказаних виконавчих проваджень були накладені арешти на майно ОСОБА_1 , яке було успадковано позивачем. Внаслідок цього, позивач буде обмежений у праві вільного користування та розпорядження відповідним успадкованим майном.
Водночас, як вбачається із поданих до суду першої інстанції доказів, а саме, ухвали про відкриття провадження у справі №545/359/23,  у червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Полтавського районного суду Полтавської області  із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про  визнання права власності  в порядку спадкування за законом.
Як  встановлено з Інформацій про виконавчі провадження № 57676248 та № 57754701,  стягувачами за вказаними виконавчими листами є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відповідно.
Таким чином,  у межах цивільної  справи №545/359/23  щодо визнання права власності  в порядку спадкування за законом, відповідачем ( ОСОБА_2 ) та третьою особою ( ОСОБА_7 ) визначені стягувачі  за виконавчими провадженнями № 57676248 та № 57754701. 
З приведеного вбачається та позивачем не заперечувалось, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , які є стягувачами  за вказаними виконавчими провадженнями, виник спір про право власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_1 , що вирішується в порядку цивільного судочинства. 
За даними  Інформацій про виконавчі провадження № 57676248 та № 57754701,  у вказаних виконавчих провадження 13.11.2018 та 21.11.2018 відповідно були прийняті постанови про  накладення  арешту на все  майно боржника ( ОСОБА_1 ).
При цьому, за вказаними виконавчими провадженнями  підлягають виконанню рішення, які прийняті в порядку цивільного судочинства, про стягнення  грошових коштів на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_7 . 
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, такий захист майнових прав здійснюється в порядку цивільного судочинства  у позовному провадженні.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Також відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Аналогічні правові висновки приведено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду  від 03 травня 2023 року у справі №463/3251/22.
Тобто  законом у випадку, якщо особи, які не є стороною виконавчого провадження вважають, що майна, на яке накладено арешт належить їм, а не боржнику,   передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивача, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, Інформацій про виконавчі провадження № 57676248 та № 57754701, в межах приведених виконавчих проваджень було накладено арешти на  все  майно боржника ( ОСОБА_1 ). 
Отже, належним способом судового захисту порушеного права позивача  є позов  про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.
Поряд з цим, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 (провадження № 14-479цс19)).
Колегія суддів ще раз наголошує на тому, що у відповідності до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Водночас за вимогами частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Таким чином,  із вимогами про  оскарження  рішень державного виконавця, в тому числі, про відкриття виконавчого провадження, як  в порядку цивільного судочинства, так і в порядку статті 287 КАС України,  можуть звернутися лише учасники (сторони) виконавчого провадження. 
Поряд з цим, за висновками Верховного Суду, які викладено у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 640/9729/19, у випадках не передбачених законом та відсутності у особи процесуального права на звернення до господарського та цивільного суду або в порядку, передбаченому статтею 287 КАС України, з позовом до органів державної виконавчої служби щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності необхідно враховувати, що особа має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку, встановленому КАС України для оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Отже,  колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги  позивача, що позивач має право звернутися до адміністративного суду із вказаним позовом в загальному порядку, оскільки  позивач не є стороною виконавчого провадження та нормами ЦПК України такої можливості не передбачено.
Проте,  не будучи стороною  виконавчих проваджень №57676248 та №57754701 та не набувши всіх прав на спірне майно, позивач звернулась до адміністративного суду з позовом про оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень, з огляду на наявність спору  про право зі стягувачами  у виконавчих провадженнях. 
За таких умов, колегія суддів вважає, що  позивач  звернувшись із даним адміністративним позовом намагається вирішити цивільно-правовий спір в межах адміністративного судочинства, без залучення у якості відповідачів  стягувачів за виконавчими провадженнями № 57676248 та № 57754701. 
Виходячи з приведених вище  висновків, колегія суддів зазначає, що  позивачем обраний невірний  спосіб  захисту порушеного права  шляхом оскарження постанов про відкриття виконавчих проваджень, в яких вона не є стороною, та в межах яких  накладено арешт на майно,   щодо якого  наявний  цивільно-правовий спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Тобто  законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивача, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22.
При цьому, оскільки  позивач не є стороною виконавчих проваджень №57676248 та №57754701 та не набув  законних прав на відповідне майно (правовстановлюючі документи відсутні), то  постанови про відкриття виконавчих проваджень № 57676248 та № 57754701  прав та інтересів  позивача не порушують. 
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що у даній  справі позивачем обрано  невірний спосіб захисту порушеного права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з інших підстав та мотивів, що  приведено вище.  
Інші доводи на, які посилався апелянт не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
Згідно частини першої-четвертої статті  242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини другої статті  317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті  317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
На підставі викладеного колегія суддів вважає за необхідне рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року  у справі № 520/29658/23 змінити в частині мотивів та підстав  відмови в задоволенні позову.  
В той же час, оскільки у тексті апеляційної скарги   позивач зазначає, що даний позов  подано не в порядку статті 287 КАС України, рішення суду першої інстанції прийнято в порядку спрощеного позовного провадження,  постанова апеляційного суду  за результатами апеляційного перегляду у справі набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2024 по справі № 520/29658/23  змінити в частині мотивів і підстав  відмови в задоволенні позову.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2024 року  у справі № 520/29658/23 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.В. Любчич    С.П. Жигилій