Номер провадження: 22-ц/813/1263/24 
Справа № 522/1551/21
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів:         Назарової М.В., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»
на рішення Приморського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за користування грошовими коштами,

встановив:
25 січня 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, по якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року за період з 11 грудня 2017 року по 11 грудня 2020 року (календарні 3-роки) у розмірі - 45 959,55 дол США.
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року по цивільній справі № 1527/2-5014/2011 року позовні вимоги Банку було задоволено, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року у розмірі - 5 526 875, 88 грн, яке не оскаржувалось та набрало законної сили.
З дати ухвалення судом вказаного вище рішення, і по цей час заборгованість за Кредитним договором відповідачами не погашена. Відповідно до розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року розрахунок 3% річних визначений за період з 11 грудня 2017 року по 11 грудня 2020 року (календарні роки) становить 45 959,55 доларів США (еквівалентно – 1 290314,24 гривень), яку позивач просив стягнути з відповідачів на підставі ст. ст. 16, 509, 524, 530, 536, 546, 553, 554, 610, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України.
Рішенням Приморського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року в задоволенні позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вважає висновок суду про відмову в задоволенні позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні помилковим, оскільки за ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення; вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України; з розрахунку заборгованості доданого до позовної заяви 3 % річних позивачем нараховано за останні 3 роки, які передували подачі позову а саме за період з 11 грудня 2017 року по 11 грудня 2020 року, що повністю відповідає нормам ч.2 ст. 625 ЦК України та позиції Верховного Суду; при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, а не її еквівалент у національній валюті України, тому скаржник просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
У поданій до апеляційного суду заяві представник скаржника просив розглянути справу без його участі.
У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.
Ухвалюючи у справі оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення 3% річних є похідними від позовних вимог, які задоволено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 1527/2-5014/11, яке набрало законної сили 24 січня 2012 року, отже позивач звернувся до суду із вимогою про захист свого цивільного права з пропуском строку позовної давності, що згідно вимог частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому оскільки на день звернення АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду з вказаним вище позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором відповідачами не погашена, зобов`язання останніх перед банком триває.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
З огляду на наведене, висновок суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості є помилковим.
Наведене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.
Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 02 грудня 2005 року між ОСОБА_1 та позивачем укладено кредитний договір №014/0054/74/41754 про надання кредиту в сумі — 297 000 доларів США на строк до 02 грудня 2025 року під 13% відсотків річних та з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами в додатку №1 до Договору.
Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору банк повністю та в строки виконав зобов`язання по даному договору перед ОСОБА_1 про що свідчить заявка на видачу готівки.
Однак, ОСОБА_1 не виконав умови п. 6.1. кредитного договору, тобто щомісячно до 05 числа кожного місяця не здійснював часткове погашення кредиту та не сплачував відсотки за користування кредитом відповідно графіку. Банк направляв повідомлення відповідачу, але останній не повернув позивачу кредитні кошти та не сплатив відсотки, за користування кредитними коштами. Згідно з п.7.5. Кредитного договору у випадку невиконання відповідачем умов цього договору кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.
У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки від 02 грудня 2005 року, згідно п.1.2 якого ОСОБА_2 на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору від 02 грудня 2005 року, у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання вимоги, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків.
Відповідно п. 10.1. вказаного кредитного договору, за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року по цивільній справі № 1527/2-5014/2011 позовні вимоги Банку задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року у розмірі 5 526 875,88 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року заборгованість 3% річних за період з 11 грудня 2017 року по 11 грудня 2020 року становить 45 959,55 доларів США (еквівалентно – 1 290 314,24 гривень).
Тож, оскільки у період з 11 грудня 2017 року по 11 грудня 2020 року відповідачі безпідставно користувались коштами, що підлягали сплаті на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль», останній має підстави вимагати від відповідачів сплати 3% річних за користування грошовими коштами у вказаному вище розмірі.
Щодо заявленої відповідачем вимоги про застосування до позовних вимог строків позовної давності (т.1 а.с.113), колегія суддів вважає такі частково обґрунтованими, зважаючи на таке.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вже було зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Позивач, в порядку частини другої статті 625 ЦК України, просив стягнути з відповідачів 3% річних за користування грошовими коштами за період з 11 грудня 2017 року по 11 грудня 2020 року, в розмірі 45 959,55 дол США, водночас, як убачається зі штампу поштової служби на конверті, позивач звернувся до суду з цим позовом 25 січня 2021 року, отже період на який останнім нараховано 3% річних за користування грошовими коштами перевищує трирічний строк, що передував поданню такого позову на два дні.
Також колегія суддів зауважує, що з наданого позивачем розрахунку 3% річних у порядку ст. 625 ЦК України, убачається, що розраховуючи суму заборгованості за користування грошовими коштами, АТ «Райффайзен Банк Аваль» безпідставно щомісячно нараховував відсотки за користування кредитними коштами, у порядку ст.1048 ЦК України.
Так, за ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, згідно правового висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, - право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України. Тобто, після закінчення строку дії кредитного договору або в разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України.
Як убачається з рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року по цивільній справі № 1527/2-5014/2011, звертаючись до суду із позовом, Банк розраховував заборгованість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року станом на 18 серпня 2011 року та визначив її у розмірі 287 393,22 дол. США — заборгованість за тілом кредиту, 114 898,92 дол. США — заборгованість за відсотками, а усього 402 292 14 дол. США .
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про необхідність виключення з розрахунку заорганізованості ОСОБА_2 та ОСОБА_1 3% річних за користування грошовими коштами сум нарахованих АТ «Райффайзен Банк Аваль» відсотків за користування кредитними коштами, нарахованих у порядку ст 1048 ЦК України.
При цьому колегія суддів зауважує про необхідність врахування при проведенні розрахунку заборгованості 3% річних за користування грошовими коштами часткового погашення заборгованості за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року, яке відображено у наданому банком розрахунку заборгованості.
З огляду на наведене, та з урахуванням заявлення стороною відповідача про застосування строку позовної давності та часткового погашення заборгованості за кредитом сума стягнутої заборгованості за користування грошовими коштами підлягає зменшенню до 34 775,37 дол. США, яка складається з 3% річних за періоди:
25 січня 2018 року по 30 вересня 2019 року: 402 292,14*613*3% : 365 = 20 268,91 дол. США;
30 вересня 2019 року по 02 грудня 2019 року: (402-292,14-29,78)*64*3% : 365 = 2 116,01 дол. США;
03 грудня 2019 року по 11 лютого 2020 року: (402 262,36-151,21)*71*3% : 365 = 2 346,77 дол. США;
12 лютого 2020 року по 29 вересня 2020 року: (402 141,15-130,51)*231*3% : 365 = 7 632,69 дол. США;
30 вересня 2020 року по 11 грудня 2020 року: 402 010,64-179,55)*72*3% : 365 = 2 470,98 дол. США.
Колегія суддів також вважає слушними доводи скаржника, стосовно того, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, а не її еквівалент у національній валюті України.
Так, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
У цій справі, за договором позики від 02 грудня 2005 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався.
Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в доларах США за офіційним курсом НБУ не убачається.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, з вказаних вище підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Ураховуючи загальний розмір позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви, пропорційно задоволених вимог, у розмірі 14 644,78 грн (19 354,72*(34 775,37*100 : 45 959,55) : 100) та апеляційної скарги у розмірі 21 967,17 грн (14 644,78*150%).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за користування грошовими коштами задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» (ЄДРПОУ 14305909) 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором № 014/0054/74/41754 від 02 грудня 2005 року за період з 25 січня 2018 року по 11 грудня 2020 року у розмірі — 34 775,37 дол. США.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» (ЄДРПОУ 14305909) судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі — 14 644,78 грн по 7 322,39 грн з кожного.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» (ЄДРПОУ 14305909) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі — 21 967,17 грн по 10 983,59 грн з кожного.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова