КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №760/13462/22                                                                                   Головуючий у І інстанції - Усатова І.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/3517/2024                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
09 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни удаваним правочином, переведення прав та обов`язків покупця, - 
 
установив:
 
ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ПН КМНО ОСОБА_4 про визнання договору міни удаваним правочином, переведення прав та обов`язків покупця, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року у справі №760/29134/17 був розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 31 березня 1989 року Відділом запису актів цивільного стану виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів за актом записом №167.
Одночасно вказаним судовим рішенням у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині у праві власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначив, що за вказаною адресою він зареєстрований і постійно проживає.
Вказав, що у листопаді 2021 року співвласник ОСОБА_2 в усній формі повідомила про намір продати належну їй частку у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру та пропонувала її купити за ціною в сумі 1000000 грн. 
Він, як співвласник, мав бажання викупити відповідну частину квартири, проте просив надати її офіційну письмову пропозицію зі зменшенням вартості частки до 800000 грн, оскільки визначена нею ціна є істотно більшою ринкової вартості частини квартири. 
Намагання співвласника значно завищити вартість частки квартири стала причиною для подальших перемовин щодо ціни продажу частки. 
Між тим придбати 1/2 частину квартири ОСОБА_2 також пропонувала іншим особам.
28 серпня 2022 року за вказаною адресою з`явилася невідома особа, яка назвала себе власником 1/2 частини квартири. 
Даною особою виявився громадянин ОСОБА_3 .
Зазначив, що відповідачка фактично здійснила продаж своєї 1/2 частини спірної квартири шляхом оформлення 25 серпня 2022 року договору міни, який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчений ПН КМНО ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за №2274.
За цим договором кожна із сторін передає у власність другій стороні належне їй майно в обмін на належне другій стороні майно: Сторона-1 - міняє належну їй на праві спільної часткової власності частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а Сторона-2 - міняє належний їй Блендер-пароварка 4 в 1 SCF88 (Рухоме майно).
Незалежна оцінка квартири, відповідно до Звіту про оцінку майна від 19 серпня 2022 року, зробленого TOB «ВЕНС ФІН КАПІТАЛ», становить 1504941 грн. 
При цьому, вартість обмінюваного майна оцінюється сторонами наступним чином: частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 - в 752470,50 грн.; Блендер-пароварка 4 в 1 SCF88 - в 5184 грн. 
Оскільки обмін був нерівноцінний, сторони домовились про необхідність доплати вартості частки квартири.
Пунктом 5 договору сторонами визначено, що обмін нерухомого майна здійснюється з доплатою, Сторона-2 доплачує Стороні-1 суму в розмірі 747286 грн., яку Сторона-2 повністю сплатила Стороні-1 до підписання цього договору, Сторона-1 своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до Сторони-2. 
Право власності на отримане за цим договором нерухоме майно виникає у Сторони-2 за договором з моменту державної реєстрації права власності (пункт 8 договору).
Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 вересня 2022 року свідчить, що 25 серпня 2022 року на підставі спірного договору міни ПН КМНО ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на частки квартири.
Вважає, що вказаний договір міни є удаваним правочином, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, а вчинений його сторонами з метою приховати інший правочин - договір купівлі-продажу, а тому права покупця за цим договором повинні перейти до нього як співвласника.
Зазначив, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору міни та з`ясування питання про те, чи не укладено угоду з метою приховати іншу угоду та яку саме. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 та Верховним Судом у постанові №707/1541/16-ц від 11 квітня 2018 року.
Позивач зазначив, що відповідачка мала бажання продати частину нерухомого майна, тобто фактично між сторонами спірного правочину мав місце не обмін товарами (нерухомим і рухомим майном), а їх купівля-продаж.
У спірних правовідносинах за спірним правочином обидві сторони договору міни діяли свідомо для досягнення особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших договірно-правових наслідків і приховують іншу волю сторін щодо купівлі-продажу частини квартири. 
Волевиявлення сторін за договором міни (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, яка спрямована на встановлення цивільно-правових відносин якраз за договором купівлі-продажу частини квартири, їхні юридично значимі дії не спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором міни.
Підтвердженням спрямованості волі сторін на укладання саме договору купівлі-продажу частини квартири є незначна вартість рухомого майна - блендера-пароварки 4 в 1 SCF88, на який проведено обмін частини квартири, стосовно її загальної вартості, а саме 5184 грн. визначено вартість блендеру-пароварки, а вартість 1/4 частини квартири у сумі 752470,50 грн, тобто розмір доплати (компенсації) склав 747286,50 грн. - більш як 99% від загальної суми вартості частини квартири. 
Отже, сума сплачених грошових коштів за цим договором превалює у вартісній оцінці нерухомого майна як предмету договору міни, що вказує на фактичне здійснення сторонами договірної операції купівлі-продажу, а не міни. 
Іншими словами, визначення розміру грошової доплати вище вартості обмінюваного рухомого майна суперечить правовій природі відносин за договором міни товару.
При цьому, блендер-пароварка як обмінюваний товар не має виняткових особливостей, перешкод для його придбання співвласником у магазинах - відсутні. 
Натомість, він мав реальну можливість задовольнити інтерес ОСОБА_2 шляхом обміну на блендер-пароварку 4 в 1 SCF88, оскільки він не є рідкісною річчю, є у вільному продажу.
Вказав, що укладаючи спірний договір міни, сторони мали на меті досягнення правових наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем відповідної значної суми грошових коштів (747286,50 грн) за відчужуване майно. 
Йдеться про те, що обидві сторони насправді прагнули приховати укладення договору купівлі-продажу частини квартири, використавши при цьому для маскування своєї дійсної волі спірний договір міни.
Зазначене свідчить про відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин та настання між ними інших прав та обов`язків, аніж ті, що передбачені удаваним правочином. 
Відтак, між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором міни.
Таким чином, на час укладення договору міни волевиявлення сторін правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. 
Відтак 25 серпня 2022 року між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив належну їй частку квартири у праві спільної часткової власності. 
Зазначений договір є удаваним правочин, оскільки не був направлений на настання правових наслідків, обумовлених договором міни, а фактично по своїй правовій природі є договором купівлі-продажу. 
При його укладанні не дотримано загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності.
Ураховуючи конфлікт, який пов`язаний із розірванням шлюбу між ними, як колишніми подружжями, відповідач в письмовій формі не пропонувала йому викупити частку у праві спільної часткової власності, її ціни та інших умов продажу.
Навпаки, уклавши договір міни зі сторонньою особою - ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 тим самим намагалася умисно позбавити його можливості реалізації закріпленого законом переважного права на купівлю спірної частини квартири. 
За таких обставин порушено його переважне право перед іншими особами на купівлю 1/2 частини квартири, яка перебуває в спільній часткові власності.
Просив визнати Договір міни від 25 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН КМНО ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за №2272, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу;
Перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу від 25 серпня 2022 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченим ПН КМНО ОСОБА_4 , зареєстрованим в реєстрі за №2272.
Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на ті ж обставини та норми матеріального та процесуального права, що і при подачі позовної заяви.  
Зазначив окрім іншого, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про виклик та допит свідків, які б могли повідомити конкретні обставини щодо повідомлення ОСОБА_2 співвласника ОСОБА_1 та сусіда ОСОБА_6 про її намір продати частину спірної квартири, ціну продажу.
Також зазначив про неправомірний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Вважає, що дану справу неможливо віднести до малозначних справ та слід було розглядати суду першої інстанції за правилами загального позовного провадження.
Просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзив, в обґрунтування якого зазначили, що обмін нерухомого майна здійснився з доплатою ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми у розмірі 747286,50 грн.
Зазначають, що вони, підписуючи договір міни не порушили прав жодної сторони.
ОСОБА_2 укладаючи договір міни з доплатою, законно розпорядилась своїм майном.
Оскільки сторони не приховували свої дії і волевиявлення відповідає їх дійсній волі, то правочин «договір міни» від 25 серпня 2022 року не вважається удаваним, оскільки сторони нічого не приховали.
В прохальній частині позивач просить визнати договір міни - удаваним договором купівлі-продажу та перевести на нього права та обов`язки покупця, що суперечить вимогам ст. 235 ЦК України та Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Також, судом першої інстанції правомірно було встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом, позивач не обґрунтував, яке його об`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особами, до якої пред`явлено позов.
При цьому, суд першої інстанції встановив, що позивач не є стороною оспореного договору, не є власником майна, що було предметом договору.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести факт укладення правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
В свою чергу, позивач не надав суду доказів того, що правочин «договір міни» підписаний відповідачами можна визнати удаваним.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір міни приховує фактично договір купівлі-продажу, так як відповідачці проводилась доплата до вартості частини квартири, не заслуговують на увагу, оскільки проведення доплати грошима не суперечить вимогам закону при укладенні договору міни.
За договором міни у його сторін виникає взаємний двосторонній обов`язок, та відповідне йому право вимоги, передати саме майно, при цьому компенсація різниці вартості майна не є обов`язковою умовою такого договору і залежить виключно від волевиявлення сторін угоди.
Просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 квітня 2019 року у справі №760/29134/17 був розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 31 березня 1989 року Відділом запису актів цивільного стану виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів за актом записом №167. 
Одночасно, судовим рішенням у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині у праві власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
25 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір міни. 
За цим договором кожна із сторін передає у власність другій стороні належне їй майно в обмін на належне другій стороні майно: Сторона-1 - міняє належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а Сторона-2 - міняє належний їй Блендер-пароварка 4 в 1 SCF88 (Рухоме майно).
Незалежна оцінка квартири, відповідно до Звіту про оцінку майна від 19 серпня 2022 року, зробленого TOB «ВЕНС ФІН КАПІТАЛ», становить 1504941 грн. 
При цьому, вартість обмінюваного майна оцінюється сторонами наступним чином: частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 - в 752470,50 грн.; Блендер-пароварка 4 в 1 SCF88 - в 5184 грн. 
Оскільки обмін був нерівноцінний, сторони домовились про необхідність доплати вартості частки квартири.
Пунктом 5 договору сторонами визначено, що обмін нерухомого майна здійснюється з доплатою, Сторона-2 доплачує Стороні-1 суму в розмірі 747286 грн, яку Сторона-2 повністю сплатила Стороні-1 до підписання цього договору, Сторона-1 своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до Сторони-2. 
Право власності на отримане за цим договором нерухоме майно виникає у Сторони-2 за договором з моменту державної реєстрації права власності (пункт 8 договору).
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 вересня 2022 року вбачається, що 25 серпня 2022 року на підставі договору міни ПН КМНО ОСОБА_4 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на частки квартири.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до  суду з даним позовом,  позивач не  обґрунтував,  яке його суб`єктивне  право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особами, до якої пред`явлено позов.
Позивач не є стороною оспореного договору, не є власником майна, що було предметом договору.
Суд констатував відсутність у справі будь-яких доказів, що підтверджують твердження позивача про те, що відповідачка мала намір продати частину спірної квартири.
Крім цього, позивач не довів, що є заінтересованою особою, яка має право відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України звернутися до суду з позовом про визнання договору міни від 25 серпня 2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН КМНО ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за №2272, недійсним.
Проте, з висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
В такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. 
Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином. 
Удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16-ц, зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. 
За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. 
Удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.
Відповідно до ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. 
Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. 
Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. 
Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).
Тлумачення вищевказаної норми стосовно правової сутності змісту договору міни дає підстави для висновку, що доплата (компенсація) за нерівноцінний товар не повинна бути більшою, ніж половина його вартості, оскільки в іншому випадку укладений сторонами правочин перетворюється у договір купівлі-продажу. 
Отож, юридична можливість сторони здійснити доплату різниці оціночної вартості обмінюваних товарів передбачена як спеціальна норма для покриття лише певного розміру суми вартості нерівноцінних обмінюваних товарів.
У розумінні ж ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар.
Однак особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення. 
Якщо у договорі купівлі-продажу покупець зобов`язаний сплатити за передане йому у власність майно певну грошову суму, то у договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передання іншого товару, виконання робіт чи надання послуг з можливою доплатою. 
Крім цього, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю, проте такого права він не має при укладенні договору міни.
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року (справа №761/36779/20). 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому, доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину, а за допомогою інших, непрямих доказів (зокрема, відсутність розумного мотиву укладення договору). 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року (справа №912/3747/20).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Позивачем доводиться, що наприкінці листопада 2021 року співвласник ОСОБА_2 в усній формі повідомляла його про намір продати належну їй частку у праві спільної часткової власності на спірну квартиру та пропонувала її купити за ціною в сумі 1000000 грн. 
Як співвласник, позивач мав бажання викупити відповідну частину квартири, проте просив її надати офіційну письмову пропозицію зі зменшенням вартості частки до 800000 грн., оскільки визначена нею ціна є істотно більшою ринкової вартості частини квартири.
Придбати частину квартири ОСОБА_2 також пропонувала іншим особам.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначено, що цивільна справа скоріше повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». 
Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. 
Однак, наведені позивачем фактичні дані щодо пропозиції ОСОБА_2 придбати спірну частину квартири, які нею не спростовані, безпідставно не оцінено судом першої інстанції, що свідчить про порушення судом норм ст.ст. 76, 89, 90, 91 ЦПК України.
Між тим, 25 серпня 2022 року між ОСОБА_2 (Сторона-1) і ОСОБА_3 (Сторона-2) був укладений договір міни, за умовами якого Сторона-1 обміняла частку у квартирі, яка належала їй на праві спільної часткової власності, на блендер-пароварку 4 в 1 SCF88 (рухоме майно), вартістю 5184 грн, який належав Стороні-2, за що отримала грошову доплату різниці в розмірі 747286,50 грн. 
При цьому сторони спірного правочину визнають, що вартість обмінюваного майна явно не є співмірною - товари мають нерівноцінну вартість (пункт 5 договору).
За правилом ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у справі про визнання правочину удаваним є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору міни та з`ясування, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Фактичними даними позивача, що підтверджують спрямованість волі сторін на укладання саме договору купівлі-продажу, є незначна вартість рухомого майна - блендера-пароварки 4 в 1 SCF88, на який проведено обмін частини квартири, стосовно її загальної вартості, а саме: 5184 грн визначено вартість блендеру-пароварки, а вартість частини квартири у сумі 752470,50 грн. 
Отже, розмір доплати (компенсації) склав 747286,50 грн, що становить приблизно 99,32% від загальної суми вартості частини квартири.
Слід відзначити, що блендер-пароварка, як обмінюваний товар, не виняткових особливостей, і не існує перешкод для його придбання співвласником у магазинах. 
Натомість позивач мав реальну фінансову можливість задовольнити інтерес ОСОБА_2 шляхом обміну на блендер-пароварку 4 в 1 SCF88, оскільки він не є рідкою річчю, є у вільному продажу.
Крім того, позивач пропонував сплатити вартість її частки квартири у сумі 800000 грн, - більше, аніж вона отримала від ОСОБА_3 . 
Дійсність намірів позивача підтверджує факт внесення ним грошових коштів на депозитний рахунок суду.
Отож, відповідач ОСОБА_2 при здійсненні обміну своєї частини квартири отримала грошову доплату в розмірі, що дорівнює 99,32% вартості обмінюваної частки, тобто фактично обміняла свою частку на гроші, замаскувавши за договором міни договір купівлі-продажу частини квартири. 
Відтак юридично значимі дії сторін правочину не спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором міни.
Укладаючи спірний договір міни сторони мали на меті досягнення правових наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем відповідної значної суми доплати грошових коштів (747286,50 грн) за відчужуване майно. 
Йдеться про те, що обидві сторони насправді прагнули приховати укладення договору купівлі-продажу частини квартири, використавши при цьому для маскування своєї дійсної волі спірний договір міни. 
При його укладанні сторонами не дотримано загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності здійсненої доплати за договором міни, як це визначено статтею 715 ЦК України, що неправильно застосована судом до спірних правовідносин.
ОСОБА_2 не надсилала ОСОБА_1 письмової пропозиції про купівлю частки квартири за встановленою ціною. 
Для досягнення своєї мети, всупереч переважному праву іншого співвласника квартири, відповідачі вирішили свідомо укласти удаваний правочин міни, на укладення якого, на їх думку, нівелює реалізацію першочергового права іншого співвласника на придбання такої частки на підставі статті 362 ЦК України.
За приписами ст. 361 ЦК Українки, власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.
Водночас, цивільним законодавством України передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна (стаття 362 ЦК України), тому власник майна, який вчинив правочин міни, чи особа, яка обміняла майно незначної вартості, на майно, яке має значну вартість, з доплатою 99,32% вартості всієї частки, мають довести розумні мотиви такого правочину. 
За відсутності таких мотивів правочин може бути визнаний судом удаваним. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року (справа №761/36779/20).
Як свідчать матеріали справи, відповідачі не надали жодних доказів, які пояснювали би мотиви вчинення правочину міни із такою значною доплатою. 
Таким чином, у світлі наведеної актуальної правової позиції Верховного Суду, відсутність у сторін правочину розумного мотиву укладання договору міни є юридичною ознакою його удаваності та свідченням відносин сторін щодо купівлі-продажу.
Однак суд першої інстанції помилково не врахував, що спірний договір міни за своїм змістом схожий на договір купівлі-продажу, проте за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які останні мали при його укладенні, таким не є.
У спірних правовідносинах за відсутності розумного мотиву укладення спірного правочину міни обидві його сторони діяли свідомо для досягнення особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших договірно-правових наслідків і приховують свою волю щодо купівлі-продажу частини квартири. 
Зазначений договір є удаваним правочин, оскільки не був направлений на настання правових наслідків, обумовлених договором міни, а фактично по своїй правовій природі є договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив належну їй частину квартири, що перебуває у спільній власності.
Звідси, між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором міни.
Тому, ОСОБА_2 укладаючи договір міни з доплатою, незаконно розпорядилась часткою квартири.
Але суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин згадувані ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо невідповідності волевиявлення сторін та безпідставно не взяв до уваги юридичний факт, з яким пов`язуються певні правові наслідки, зокрема відсутність розумних мотивів укладення оспорюваного договору міни.
Наведені обставини та аналіз норм матеріального права дають підстави для висновку, що позивачем доведено: 1) факт укладення правочину, який є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. 
При цьому, суд не спростував доводів і доказів, наданих позивачем щодо удаваності вчиненого правочину, та не пояснив причин їхнього відхилення, що є порушенням процесуальної норми статті 89 ЦПК України.
Сутність допущеного судом першої інстанції порушення полягає у тому, що встановивши укладання сторонами договору міни із значною доплатою (як зазначалося, вона дорівнює 99,32% вартості обмінюваної частки квартири, тобто складає майже повну суму її вартості), суд безпідставно здійснив правову кваліфікацію спірного правочину як договору міни та неправильно застосував норми статей 235, 361, 362, 638, 715 ЦК України до спірних договірних правовідносин, оскільки не врахував:
1) відсутність дійсної спрямованості волі сторін на укладення саме договору міни; 
2) відсутність розумних мотивів вчинення ними правочину; 
3) ухилення власника частки квартири від надання переважного права на купівлю її частки іншому співвласнику.
Поміж тим суд першої інстанції помилково застосував до предмету спору норму частини третьої статті 215 ЦК України щодо визнання правочину недійсним за позовом заінтересованою особи, оскільки заявлені позовні вимоги у справі №760/13462/22 ґрунтуються на підставі положення статті 235 ЦК України щодо правових наслідків укладення сторонами удаваного правочину, а не його недійсності згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України.
Неправильне визначення судом характеру спірних правовідносин, предмету доказування та не з`ясування (неповнота дослідження) обставин, фактичних даних позивача щодо удаваності вчиненого правочину, якими обґрунтовувалися вимоги, призвело до неповного установлення обставин укладання сторонами спірного правочину, які мають значення для справи внаслідок неправильного їхнього дослідження та правової оцінки доказів, які підтверджують спрямованість волі сторін та настання інших прав та обов`язків, а саме відносин купівлі-продажу. 
З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За правилами ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення районного суду та ухвалює нове рішення про задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 22533,26 грн., тобто по 11266,63 грн. з кожного з відповідачів окремо.   
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -         
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про визнання договору міни удаваним правочином, переведення прав та обов`язків покупця задовольнити.
Визнати Договір міни від 25 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. і зареєстрований в реєстрі за №2272, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.
Перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за Договором від 25 серпня 2022 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. і зареєстрованим в реєстрі за №2272.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі по 11266,63 грн. з кожного окремо.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 18 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба