РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/24292/21
Провадження № 22-ц/4815/316/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Шимківа С.С., Боймиструка С.В.,
секретар судового засідання: Мороз А.В.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2023 року, ухвалене в складі судді Галінської В.В., повний текст рішення складено 21 грудня 2023 року у справі № 569/24292/21,

в с т а н о в и в :
У листопаді 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Позов обґрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 02 липня 2010 року. За його умовами, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 35500 доларів США позики, які зобов`язався повернути до 17 серпня 2010 року. 
Відповідачем було повернута незначна частина коштів поза строками виконання взятих на себе зобов`язань: 500 доларів США в 2012 році, 500 доларів США в лютому 2014 року, 1000 доларів США в червні- липні 2016 року, 500 доларів США лютий-березень 2018 року, 35000 гривень, що є еквівалентом 1300 доларів США; 600 доларів США в травні 2019 року, а всього на загальну суму 4400 доларів США - що вказує на визнання Відповідачем свого боргу. Відтак станом на 01.01.2021 року розмір заборгованості становить 31100 доларів США.
22 жовтня 2021 року позивач направив на адресу відповідача претензію про повернення боргу протягом 20 днів з моменту отримання вказаного листа. Також попереджено, що у разі невиконання зазначених вимог протягом встановленого строку, будуть нараховані 3 % річних та стягнено заборгованість у судовому порядку
Позивач вказує, що ОСОБА_2 не виконав договірних зобов`язань, коштів не повернув, а тому просить суд про задоволення позову.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2023 року позов ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення коштів за договором позики  задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 31933 долари 31 цент США, з яких 31100 доларів США заборгованість за договором позики та 833 долари 31 цент США штрафні санкції (3% річних).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8513 грн 40 копійок.
У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат понесених на правничу допомогу в розмірі 26000 гривень відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.
Вказує, що спірну розписку не підписував, коштів у ОСОБА_1 не позичав.
Окрім того, вказує, що позивач не довів суду джерело походження суми позики, а тому розписка є сфальсифікованою.
Зазначає, що суд необґрунтовано відмовив в задоволені клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та в клопотанні про зупинення провадження. Суд першої інстанції проігнорував надані письмові докази (копії документів) на яких містяться достовірні зразки підпису ОСОБА_2 .
Відзив до апеляційного суду не подано.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Установлено, що 02 липня 2010 року ОСОБА_2 отримав в якості позики у ОСОБА_1 35500 доларів США у день складання розписки. Обумовлений розмір грошових коштів, отриманих ним в якості позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 протягом двох календарних місяців з моменту їх отримання, але не пізніше 17 серпня 2010 року. При передачі коштів був присутній ОСОБА_3 .
На час розгляду справи відповідач свій обов`язок щодо повернення суми боргу перед позивачем у розмірі 31100 доларів США не виконав.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77, частиною другою статті 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Убачається, що між сторонами існують боргові зобов`язання, які підтверджуються розпискою від 02 липня 2010 року, відповідно до якої між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про обов`язок повернення ОСОБА_2 коштів у розмірі 35500 дол. США до 17 серпня 2010 року, але ці боргові зобов`язання не було виконано відповідачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації за неналежне виконання зобов`язання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 902/417/18.
Встановивши, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, в результаті чого утворилася заборгованість, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з позичальника на користь ОСОБА_1  заборгованості у розмірі 31933 долари 31 цент США, з яких 31100 доларів США заборгованість за договором позики та 833 долари 31 цент США штрафні санкції (3% річних).
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував коштів, визначених розпискою, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Окрім того, відповідач не оспорював договір позики, у судовому порядку не просив визнати його недійсним (удаваним) правочином, відповідно до положень статті 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним).
Будь-яких належних та достатніх доказів безгрошовості даної позики відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.
Встановлення джерела походження коштів, переданих в позику не входить до предмету доказування у розглядуваній справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та клопотання про зупинення провадження не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Порядок та умови проведення судових експертиз врегульовані Законом України «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертних та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5.
До експертної установи (експерту) надаються: документ про призначення експертизи (залучення експерта), об`єкти, зразки для порівняльного дослідження та, за клопотанням експерта, – матеріали справи (протоколи оглядів з додатками, протоколи вилучення речових доказів тощо).
Згідно з пунктом 1.3. Науково-методичної рекомендації для проведення досліджень орган, який призначив експертизу (залучив експерта), повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.
Вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням (пункт 1.5. Науково-методичної рекомендації).
Відповідно до пунктів 1.6., 1.7. Науково-методичної рекомендації експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта). У посвідчувальному написі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові виконавця, а також особливості зразка (написані лівою рукою, спеціальним шрифтом тощо).
У задоволені вказаних клопотань місцевим судом відмовлено правомірно, оскільки проживання відповідача закордоном, унеможливлює отримання судом від ОСОБА_2 вільних зразків підпису особи згідно з вимогами процесуального законодавства та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. Здійснення експертного дослідження за копіями документів не передбачено.
Крім того, із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 , заявлюючи клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, не продемонстрував готовність щодо наміру особисто з`явитися до суду для відібрання судом вільних зразків підписів.
Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2023 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 травня 2024 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Шимків С.С.

                                                                               Боймиструк С.В.