ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       17 червня 2024 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 714/1537/23
                                                                Провадження №22-ц/822/492/24
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н., 
секретар – Факас А.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи - Герцаївська міська рада Чернівецького району Чернівецької області, староста Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Аміхалакіоає Ганна Михайлівна, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2024 року, головуючий у І-й інстанції – Костишин Н.Я., 

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Герцаївська міська рада Чернівецького району Чернівецької області, староста Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Аміхалакіоає Г.М., про визнання заповіту недійсним.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що вона є донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті була відкрита спадщина.
Вказувала на те, що вона звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та дізналася про існування заповіту, складеного ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 . Заповіт був посвідчений старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області. Вказаний заповіт має бути визнаний недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Спадкодавець ОСОБА_4 мала 83 роки, в останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, її стан здоров`я був нестабільний та вона мала фізичні вади. Крім того, заповіт має бути визнаний недійсним як такий, що був посвідчений з порушенням вимог закону, а саме заповіт посвідчено неповноважною особою, в поза її робочий час і поза місцем реєстрації проживання спадкодавця.
Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , який посвідчений старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 16.01.2023 року та зареєстрований у реєстрі під №04.
Рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2024 року в задоволенні позовних відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_4 , спрямоване на передачу спірного майна саме ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 16 січня 2023 року, було вільним та відповідало її волі. Позивачкою не надано доказів, які б свідчили про те, що на час складення оспорюваного заповіту заповідач не сприймала дійсні події.
ОСОБА_4 16 січня 2023 року реалізувала своє право на заповіт, звернувшись до сільської ради; заповіт складено у письмовій формі, підписано заповідачем та посвідчено старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області Аміхалакіоає Г.М., повноваження якої по вчиненню нотаріальних дій підтверджено відповідним рішенням міської ради, відтак спірний заповіт належно посвідчений, такий не є нікчемним.
Рішенням Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 25 лютого 2021 року № 23 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Молницького старостинського округу № 2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області покладено на старосту ОСОБА_5 , а тому відповідно до пункту 2.1 Порядку, остання була наділена повноваженнями на посвідчення заповіту ОСОБА_4 від 16 січня 2023 року, отже, заповіт складений з дотриманням вимог щодо його посвідчення уповноваженою на це особою.
На зазначене рішення суду представник позивача ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Посилається на те, що прийняте судом першої інстанції рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. 
Судом на час складання заповіту матері позивачки виповнилося 83 роки. В останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій. Оспорюваний заповіт порушує права позивачки як спадкоємця першої черги на усе спадкове майно, оскільки вона є донькою спадкодавиці і спірний заповіт не відповідає її дійсній волі. 
Вказаний заповіт має бути визнаний недійсним як такий, що був посвідчений з порушенням вимог закону, а саме, заповіт посвідчено неповноважною особою, в поза її робочий час і поза місцем реєстрації проживання спадкодавця.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає повністю, виходячи з наступного.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
На день смерті ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
16 січня 2023 року спадкодавцем ОСОБА_4 складено оспорюваний заповіт на ім`я ОСОБА_2 . Заповіт був посвідчений старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області Аміхалакіоає Г.М. та зареєстрований у реєстрі під № 04.
Відповідно до рішення Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 25 лютого 2021 року № 23 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Молницького старостинського округу № 2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області було покладено на старосту ОСОБА_5 .
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.
Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.
Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.
Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.
Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.
Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення – різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.
Так, згідно зі статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють, зокрема, такі нотаріальні дії як посвідчення заповітів (крім секретних).
При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі – Порядок), за змістом пункту 1.2. якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.
Судом першої інстанцій встановлено, що рішенням Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області від 25 лютого 2021 року №23 обов`язки по вчиненню нотаріальних дій на території Молницького старостинського округу № 2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області було покладено на старосту ОСОБА_5 , а отже, відповідно до пункту 2.1 Порядку староста Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Аміхалакіоає Г.М. була наділена повноваженнями на посвідчення заповіту ОСОБА_4 від 16 січня 2023 року.
Отже, суд дійшов правильного висновку, що заповіт складений з дотриманням вимог щодо його посвідчення уповноваженою на це особою.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що загальнодозвільний підхід у законодавстві щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може бути посвідчений доволі широким і різноманітним колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього – переконатись у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати їй можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, – отримати це майно у спадщину.
Тому штучно віднаходити причини для того, аби визнати заповіт недійсним, зокрема з тих підстав, що уповноважена особа органу місцевого самоврядування посвідчила заповіт не за місцем проживання заповідача, видається вкрай нерозумним.
Не відповідає це і засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.
Викладене дозволяє дійти висновку про юридичну необґрунтованість визнання заповіту недійсним лише в разі його посвідчення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання заповідача. За відсутності норми, якою передбачався би негативний наслідок за вказаних обставин, у суду немає підстав для визнання заповіту недійсним.
Указане не впливає на форму правочину, волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які визначені в ЦК України.
Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок її діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17 (провадження №14-173цс20), постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі №551/335/18 (провадження №61-12826св20), постанові Верховного суду від 24 січня 2024 року у справі №693/1314/19 (провадження №61-4348св23).
З огляду на викладене, не можна погодитися з міркуваннями про нікчемність заповіту, посвідченого посадовою особою органу місцевого самоврядування не за місцем постійного проживання та реєстрації заповідача. Це б виходило за межі буквального змісту ст. 1257 ЦК України та ґрунтувалося на розширювальному тлумачення норм ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Тим більше, законодавство про місцеве самоврядування не може впливати на спадкове право, встановлюючи підстави для недійсності заповіту, які відповідні норми ЦК України не передбачають.
Отже, суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача щодо недійсності спірного заповіту від 16 січня 2023 року, складеного ОСОБА_4 , з підстав його посвідчення посадовою особою органу місцевого самоврядування поза межами місця проживання заповідача.
Відповідно до положень частини другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 
За змістом частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що:
«право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.
Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, при посвідченні заповіту від 16 січня 2023 року старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області заповідачу було роз`яснено зміст статей 1241, 1253, 1254 і 1307 ЦК України. Заповіт містить позначення, що у зв`язку з тим, що заповідач ОСОБА_4 хвора, має вади зору та фізичні вади і не може самостійно особисто прочитати текст заповіту, на її особисте прохання, за її дорученням, текст заповіту, в її та старости присутності, вголос зачитали свідки та поставили свої підписи на ньому. Заповіт прочитано вголос свідками, підписано ними та власноручно ОСОБА_4 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 16 січня 2023 року реалізувала своє право на заповіт, звернувшись до сільської ради; заповіт складено у письмовій формі, підписано заповідачем та свідками, посвідчено старостою Молницького старостинського округу №2 Герцаївської міської ради Чернівецького району Чернівецької області Аміхалакіоає Г.М., повноваження якої по вчиненню нотаріальних дій підтверджено відповідним рішенням міської ради, відтак спірний заповіт належно посвідчений.
Виходячи з викладеного, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що спірний заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало його волі, також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про складення оспорюваного заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 17 червня 2024 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк

Судді:                                                                Н.К. Височанська 

       І.Н. Лисак