ПОСТАНОВА                                                
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                        
20 травня 2024 року                                                         
м. Київ
справа № 463/641/17
провадження № 61-1577св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова                            від 22 грудня 2022 року, додаткове рішення Личаківського районного суду                            м. Львова від 21 березня 2023 року у складі судді Гирич С. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у складі колегії суддів Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня «Охматдит», правонаступником якого є Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Клінічний центр дитячої медицини», про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в штатному розписі, поновлення на посаді та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня «Охматдит» (далі – КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит»), правонаступником якого є Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Клінічний центр дитячої медицини» (далі – КНП ЛОР «КЦДМ»), про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в штатному розписі, поновлення на посаді.
Зазначала, що з 2007 року працює на посаді лікаря дитячого невролога в КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит». Наказом головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні» скорочено 0,5 ставки лікаря невролога дитячого приймального покою, яку вона займає, і введено 0,5 ставки лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі № 2 смт Брюховичі. Вказувала, що наказ є неправомірним, фактично є переведенням її на інше місце роботи, тому переважна більшість пацієнтів, у тому числі важкохворих і дітей з судомними станами та епілепсією, які перебувають під її наглядом та лікуванням, будуть змушені їздити в смт Брюховичі, що негативно позначиться на їхньому здоров`ї, оскільки прямого сполучення з корпусом № 2 в смт Брюховичі немає.
Посилалася на те, що в корпусі № 2 смт Брюховичі відсутнє відповідне обладнання для обстеження важкохворих та інших неврологічних дітей. Вважала, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією допускається тільки за згодою працівника, однак вона таку згоду не надавала.
Наголошувала, що переведення її на іншу роботу є порушенням істотних умов праці, оскільки їй пропонується 0,5 ставки лікаря невролога дитячого з нижчою заробітною платою і з відсутністю необхідного медичного устаткування. Зміни до штатного розпису лікарні викликані не у зв`язку з реальною виробничою необхідністю, а через особисту неприязнь керівника стосовно неї. Зміна істотних умов праці допускається, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці. 
Просила визнати неправомірним та скасувати наказ головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні», поновити її на посаді лікаря невролога дитячого приймального відділення лікарні. 
Короткий зміст судових рішень
22 грудня 2022 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в штатному розписі відмовлено.
21 березня 2023 року додатковим рішенням Личаківського районного суду
м. Львова у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі відмовлено.
18 грудня 2023 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2022 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 березня 2023 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що оскаржуваним наказом головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні» не порушуються права позивачки, оскільки цим наказом вона не була ні переведена, ні переміщена, ні звільнена з посади лікаря невролога дитячого приймального відділення лікарні, а що стосується внесення оскаржуваним наказом змін до штатного розпису лікарні, то суд не вправі вдаватися до оцінки необхідності та доцільності внесення змін до штатного розпису. Щодо позовної вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі, то ОСОБА_1 не була звільнена з посади, продовжувала і продовжує працювати на посаді лікаря невролога дитячого приймального відділення КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит», а тому відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
25 січня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 грудня 2022 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 березня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 607/83/16-ц (провадження № 61-742св17), про те, що зміна істотних умов праці допускається, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці. 
Суди не вирішили питання про необхідність залучення до участі у справі Львівської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, оскільки предметом судового розгляду є наказ головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року за № 66п, а лікарня є юридичною особою публічного права та перебуває у власності територіальної громади Львівської області (засновником лікарні є управління майном комунальної власності Львівської обласної ради, яке діє від імені власника Львівської обласної ради; галузеве управління лікарнею здійснює Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації. 
Суди не дослідили докази у справі, зокрема, оспорюваний наказ головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року за № 66п, пунктом 3 якого вказано, що відділ кадрів має ознайомити її з вакантними посадами в лікарні, однак суди не дослідили наявність вакансій, що пропонувались їй. Відповідність посадової інструкції лікаря невролога дитячого приймального відділення у м. Львові та лікаря невролога дитячого консультативної поліклініки у корпусі № 2 смт Брюховичі у частині кваліфікації, умов праці та посадових обов`язків суди не з`ясували.  
Її переведення на іншу роботу відбулось із порушенням істотних умов праці, адже запропонована робота менш оплачувана, у консультативній поліклініці у корпусі  № 2 смт Брюховичі відсутнє необхідне медичне устаткування, робота в                              смт Брюховичі потребує вдвічі більше затрат коштів і часу. 
Наказ Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації від 23 вересня 2022 року № 476 к/тр про затвердження штатного розпису лікарні та розпорядчого документа щодо втрати дії наказу головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року за № 66п відповідач не надав. Суд необґрунтовано відхилив її клопотання про витребування таких доказів. Із наказом КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 30 травня 2022 року № 267а, яким скасовано наказ від 05 січня 2017 року за № 66п, її не ознайомлено. 
Позиція відповідача
У відзиві на касаційну скаргу КНП ЛОР «КЦДМ» зазначає, що судові рішення у справі жодним чином не впливають на права і обов`язки Львівської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації. Та обставина, що вказані суб`єкти затверджують чи погоджують штатний розпис, не стосується предмета спору. Суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Підставою позову  ОСОБА_1 вказувала відсутність змін в організації виробництва і праці, тому доводи касаційної скарги в іншій частині виходять за межі позову. Оспорюваним наказом позивачці планувалося доручити виконувати роботу на тому ж підприємстві, з тим самим обсягом навантаження, таку ж саму роботу у межах її спеціальності та кваліфікації зі збереженням розміру оплати праці. Заплановане на 09 березня 2017 року переміщення не відбулося, позивачка продовжує працювати в лікарні на попередніх умовах, її права не порушені. Наказ Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації від 23 вересня 2022 року № 476 к/тр позивачкою не витребовувався, такого у клопотання у справі немає і сам наказ не стосується предмета спору. Оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників не є належним способом захисту прав. Позивачка протягом семи років розгляду справи в судах зловживала процесуальними правами та затягувала розгляд справи, у зв`язку з чим суд має накласти на неї штраф відповідно до статей 44, 148 Цивільного процесуального кодексу (далі – ЦПК) України. 
У відзиві на касаційну скаргу відповідач заявив про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн, понесених у суді касаційної інстанції. 
Фактичні обставини справи
КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит», правонаступником якого є КНП ЛОР «КЦДМ», у своїй діяльності керується Статутом, затвердженим наказом Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 07 липня 2014 року № 24-с (т. 1, а. с. 85-96). 
Відповідно до пункту 1.4 Статуту лікарня є юридичною особою публічного права, перебуває у спільній власності територіальної громади Львівської області, засновником лікарні є управління майном комунальної власності Львівської обласної ради, яке діє від імені власника – Львівської обласної ради. Галузеве управління лікарнею здійснює Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації.
Згідно з пунктом 4.5 Статуту безпосереднє керівництво лікарнею здійснює головний лікар.
Згідно з пунктом 4.2.7 Статуту КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» до компетенції засновника (Львівської обласної ради) належить затвердження штатного розпису лікарні, а відповідно до пункту 4.4.4 – до компетенції Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації належить погодження штатного розпису лікарні.
Відповідно до пункту 5 контракту з головним лікаремКНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 02 червня 2016 року керівник лікарні зобов`язується забезпечувати раціональний добір кадрів, створювати умови для підвищення фахового кваліфікаційного рівня працівників згідно із затвердженим в установленому порядку штатним розписом (т. 1, а. с. 131). 
Згідно з пунктом 2.11 посадової інструкції головного лікаря  КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит», затвердженої директором Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної адміністрації 20 квітня 2017 року, головний лікар відповідно до своїх обов`язків подає на затвердження Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної адміністрації кошторис, план асигнувань загального фонду бюджету, штатний розпис та структуру закладу. 
ОСОБА_1 наказом від 22 січня 2013 року була переведена на                                                  0,5 вакантної ставки посади лікаря невролога дитячого приймального відділення КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит».
Наказом головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року                                № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні» у зв`язку із виробничою необхідністю, а саме з відсутністю невідкладної та планової госпіталізації неврологічних хворих у відділенні стаціонару, з розширенням консультативної поліклініки і так як посада лікаря невролога дитячого приймального відділення не належить до ургентних виведено 0,5 посади лікаря невролога дитячого з штатного розпису приймального відділення з 10 березня 2017 року та введено 0,5 посади лікаря невролога дитячого в штатний розпис консультативної поліклініки у корпусі № 2 смт Брюховичі з 10 березня 2017 року.
Відповідно до пункту 3 наказу передбачено відділу кадрів ознайомити під розписку ОСОБА_1 – лікаря-невролога дитячого приймального відділення з наказом, змінами в істотних умовах праці та вакантними посадами в лікарні до 10 січня 2017 року.
Наказом виконуючого обов`язки директора КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит»                              від 30 травня 2022 року №267а «Про скасування наказу від 05 січня 2017 року                    № 66п» оскаржуваний наказ скасовано, як такий, що не породжує правові наслідки. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389ЦПК України. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
 
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу;суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Судовий захист цивільного права та інтересу є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 5 частини першої статті 3 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Розглядаючи відповідний спір, суд має установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються з позовом, та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (частини перша, друга статті 43 Конституції України).
У справі не встановлено порушення права позивачки на працю та необхідність у судовому захисті цього права. 
Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У частині першій статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю (далі – КЗпП) України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. 
Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці – систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Попереджаючи працівника про зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попередженні дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.
 
Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці та звільняється за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 607/83/16-ц (провадження № 61-742св17), на яку посилається заявниця в касаційній скарзі, зазначено, що зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. 
 
За змістом частини третьої статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. 
 
Верховний Суд не відступає від своїх висновків про те, що суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, адже право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу, однак зауважує, що запровадженнязмін в організації виробництва і праці має здійснюватися уповноваженим на це суб`єктом відповідно до статутних положень підприємства, що суд у подібних спорах має перевіряти. 
 
ОСОБА_1 посилалася на незаконність її переведення з 0,5 ставки лікаря невролога дитячого приймального покоюКНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит»на                                0,5 ставки лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі                       № 2 смт Брюховичі. У позовній заяві (уточненнях до неї) зазначала, що в лікарні не відбулися зміни в організації виробництва і праці.
 
У поясненнях на адресу суду першої інстанції (т. 3, а. с. 126-127) представник позивачки вказував, що головний лікар приймає на роботу та звільняє з роботи працівників лікарні відповідно до штатного розпису, однак зміни до штатного розпису та інші питання, що з ним пов`язані, не є компетенцією головного лікаря.
Згідно з пунктом 4.2.7 Статуту КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» до компетенції засновника (Львівської обласної ради) належить затвердження штатного розпису лікарні, а відповідно до пункту 4.4.4 – до компетенції Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації належить погодження штатного розпису лікарні.
Відповідно до пункту 5 контракту з головним лікаремКНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 02 червня 2016 року керівник лікарні зобов`язується забезпечувати раціональний добір кадрів, створювати умови для підвищення фахового кваліфікаційного рівня працівників згідно із затвердженим в установленому порядку штатним розписом (т. 1, а. с. 131). 
Згідно з пунктом 2.11 посадової інструкції головного лікаря  КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит», затвердженої директором Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної адміністрації 20 квітня 2017 року, головний лікар відповідно до своїх обов`язків подає на затвердження Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної адміністрації кошторис, план асигнувань загального фонду бюджету, штатний розпис та структуру закладу. 
Оспорюваний наказ від 05 січня 2017 року № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні», яким скорочено 0,5 ставки лікаря невролога дитячого приймального покою і введено 0,5 ставки лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі № 2 смт Брюховичі, виданий головним лікарем КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» всупереч Статуту лікарні, контракту та посадової інструкції головного лікаря  КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит». 
 
Вказані зміни до штатного розпису не погоджені Департаментом охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації та не затверджені Львівською обласною радою, що визнає сам відповідач та зазначено в судових рішеннях.
 
Однак Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що фактично зміни істотних умов праці позивачки не відбулися, адже суди встановили, що оспорюваний наказ головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року № 66п не був реалізований, наказом виконуючого обов`язки директора КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 30 травня 2022 року № 267а «Про скасування наказу від 05 січня 2017 року № 66п», оскаржуваний наказ скасовано, як такий, що не породжує правові наслідки. 
 
Копія відповідного наказу наявна у матеріалах справи (т. 4, а. с. 48), що спростовує доводи касаційної скарги про те, що розпорядчого документа про втрату дії наказу головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня                       2017 року за № 66п відповідач не надав.
 
ОСОБА_1 продовжує працювати в КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит», правонаступником якого є КНП ЛОР «КЦДМ», на посаді лікаря дитячого невролога консультативної поліклініки на 0,5 ставки, що не спростовується нею у касаційній скарзі. 
 
На підставі наказу головного лікаря КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» від 05 січня 2017 року № 66п ОСОБА_1 не була переведена з посади лікаря невролога дитячого приймального відділення лікарні на посаду лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі № 2 смт Брюховичі. Внаслідок видачі такого наказу не відбулося й припинення трудового договору з нею внаслідок відмови у продовженні роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що їй не пропонувалися вакансії у зв`язку зі зміною істотних умов праці, не можуть бути підставою скасування оскаржуваних судових рішень, адже не були підставою позову, а суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України). 
 
Безпідставними є також доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що запропонована їй робота менш оплачувана, у консультативній поліклініці у корпусі № 2 смт Брюховичі відсутнє необхідне медичне устаткування, робота в                              смт Брюховичі потребує вдвічі більше затрат коштів і часу, адже суди встановили, що  ОСОБА_1 не була переведена з посади лікаря невролога дитячого приймального відділення лікарні на посаду лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі № 2 смт Брюховичі.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд необґрунтовано відхилив її клопотання про витребування наказу Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації від 23 вересня 2022 року № 476 к/тр про затвердження штатного розпису лікарні, не впливають на висновки судів щодо результату вирішення спору, оскільки оспорюваний наказ не створив для позивачки правових наслідків, які б вплинули на обсяг її трудових прав. 
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що суди не вирішили питання про необхідність залучення до участі у справі Львівської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, необхідно зазначити таке.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
 
Судове рішення повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цих осіб, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом були незалучені особи, або міститься судження про права та обов`язки цих осіб у відповідних правовідносинах. 
 
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. 
 
Подібний висновок викладений в ухвалі Великої Палати Верховного Суду                   від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).
 
Близькі за змістом висновки викладені також упостанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 604/835/15-ц (провадження № 14-649цс18).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.
 
Отже, при вирішенні питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.
 
Оскаржуваними судовими рішеннями відмовлено у задоволенні позову, ні мотивувальна, ні резолютивна частині цих рішень не містить висновків про права чи обов`язки Львівської обласної ради та Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Львівська обласна рада та Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації не оспорюють судові рішення у справі з підстав порушення їх прав та обов`язків, участь вказаних суб`єктів у розгляді справи не потребується. 
Доводи, викладені у касаційній скарзі, за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам справи, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і встановлених судами обставин справи.
Колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Стосовно доводів відзиву про те, що позивачка протягом семи років розгляду справи в судах зловживала процесуальними правами та затягувала розгляд справи, у зв`язку з чим суд має накласти на неї штраф відповідно до статей 44, 148 ЦПК України, необхідно зазначити таке. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству. 
 
Обставин зловживання позивачкою процесуальними правами Верховний Суд не встановив, адже вчинювані нею дії є використанням засобів доказування обґрунтованості позовних вимог. Підстав для стягнення із позивачки штрафу на підставі пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України Верховний Суд не вбачає. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення – без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог(частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, Верховний Суд не змінює розподіл судових витрат, здійснений судами попередніх інстанції, та не здійснює розподілу судових витрат позивачки, понесених у суді касаційної інстанції. 
 
Щодо витрат відповідача на правову допомогу у Верховному Суді
У відзиві на касаційну скаргу відповідач заявив про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн, понесених у суді касаційної інстанції. На обґрунтування такого клопотання надав ордер на надання правничої допомоги від 28 лютого 2024 року № 1264250, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 15 січня 2024 року № 625; акт від 28 січня                           2024 року  про надання адвокатських послуг у справі № 463/641/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на суму 15 000,00 грн; навів у відзиві детальний розрахунок витрат на правову допомогу із описом виконаних робіт (попереднє опрацювання матеріалів, зібрання доказів, опрацювання законодавчої бази та судової практики, що регулює спірні правовідносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання, підготовка процесуальних документів). 
Верховний Суд висновує про відмову у стягненні з позивачки витрат відповідача на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн, понесених у суді касаційної інстанції, з огляду на таке. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).
 
Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
 
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України). 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). 
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду                          від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)). 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі                                      № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі                     № 755/9215/15-ц. 
 
У постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду                          від 25 травня 2021 рокуу справі № 910/7586/19, від 19 березня 2024 року у cправі № 922/4078/23, додатковій ухвалі від 12 березня 2024 року у справі №  904/1105/23зазначено, що  загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу (далі – ГПК) України: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидвісторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог).Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
 
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, також унормовано положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ятою, шостою статті 126 ГПК України). Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою – сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі                                          № 922/445/19).
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертої статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою – сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Положення частин четвертої-сьомої, дев`ятої статті 129 ГПК України ідентичні нормам частин третьої-шостої, дев`ятої статті 141 ЦПК України, тому наведені правові висновки застосовні до справи. 
 
Відзив відповідача на касаційну скаргу надісланий позивачці 29 лютого                             2024 року, клопотання про зменшення розміру витрат відповідача на правову допомогу через неспівмірність зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони                       ОСОБА_1 не подала. 
 
Відповідно до частин третьої та дев`ятої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
 
Спір у справі виник внаслідок видачі головним лікарем КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит» наказу від 05 січня 2017 року № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні». Із позовною заявою  ОСОБА_1 до суду звернулася у лютому       2017 року. 
 
Наказом виконуючого обов`язки директора КНП ЛОР «ЛОКЛ «Охматдит»                               від 30 травня 2022 року № 267а «Про скасування наказу від 05 січня 2017 року      № 66п» оскаржуваний наказ скасовано, як такий, що не породжує правові наслідки. 
 
З підстав скасування оспорюваного наказу та не реалізації наказу від 05 січня 2017 року № 66п «Про зміни у штатному розписі лікарні» суди відмовили у задоволенні позову. Тобто відсутність у позивачки порушеного права констатована судами з огляду на скасування відповідачем оспорюваного наказу, проте такі дії (щодо скасування наказу) відповідач вчинив лише за спливом п`яти років розгляду справи у суді. 
 
Внаслідок наведених обставин позивачка вимушено зверталася до суду за захистом порушених прав на працю, однак отримала відмову у позові через скасування оспорюваного наказу самим відповідачем. 
 
Натомість відповідач у відзиві на касаційну скаргу порушує питання про відшкодування витрат правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн, понесених у суді касаційної інстанції. 
 
При вирішенні питання про розподіл витрат відповідача на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн, понесених у суді касаційної інстанції, Верховний Суд з власної ініціативи з урахуванням поведінки відповідача та його неправильних дій, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, вважає необхідним не присуджувати КНП ЛОР «КЦДМ», на користь якого ухвалені судові рішення, зазначені витрати на професійну правову допомогу.
 
Керуючись статтями 141, 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2022 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 березня                     2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня                                   2023 року залишити без змін.
Відмовити Комунальному некомерційному підприємству Львівської обласної ради «Клінічний центр дитячої медицини» у відшкодуванні витрат на правову допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. М. Ситнік     Є. В. Петров     В. В. Пророк