ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. на  постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 334/7625/23 (провадження № 61-18274св23)
за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту смерті за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 08 вересня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 листопада 2023 року
Предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення факту смерті його матері - громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка загинула ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Маріуполі Донецької області.
Суд першої інстанції відмовив у  задоволенні заяви, посилаючись на те, що з  наданих заявником доказів неможливо достовірно встановити факт смерті матері заявника. Наведені ним обставини дають можливість припускати загибель його матері в пожежі після ворожого обстрілу багатоквартирного будинку, проте такі висновки є  підставою для оголошення особи померлою, а не встановлення факту її смерті.
Суд апеляційної інстанції підтримав ці висновки.
Верховний Суд з такими висновками не погодився. Постанову суду апеляційної інстанції скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, колегія суддів виходила з  того, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі дослідив надані заявником докази, не надав належної оцінки його доводам. 
При цьому, не погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про те, що заявнику слід звертатися до суду з заявою про оголошення його матері померлою, Верховний Суд зазначив, що оголошення фізичної особи померлою пов`язується із тим, що особа пропала безвісті у зв`язку з воєнними діями. У цьому випадку заявник зазначає, що його матір загинула за наведених ним обставин, а її смерть сталась на території, яка є тимчасово окупованою.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй  смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на  території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); оголошення фізичної особи померлою (статті 305 - 309 ЦПК України).
Так, статтею 317 ЦПК України (в редакції на час звернення з заявою до суду) встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на  якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. 
Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.
При цьому в заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша та друга статті 318 ЦПК України).
Тобто, підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії  лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що  можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з  військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, у тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Суди першої та апеляційної інстанцій, перевіривши всі надані заявником докази та надавши належну оцінку його доводам, вважали, що такі не дають підстав достовірно встановити факт  ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в  місті Маріуполі Донецької області.
Разом з тим суди встановили, що наведені заявником обставини дають можливість обґрунтовано припускати загибель ОСОБА_2 у пожежі після ворожого обстрілу багатоквартирного будинку.
Згідно з частиною першою статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення фізичної особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи (правова презумпція).
Тобто, на відміну від підстави для встановлення факту смерті особи (наявність достовірних доказів, що свідчать про її загибель), підставою для оголошення особи померлою є не факти, які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.
З огляду на викладене, враховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанцій, які дослідили всі наявні в справі докази, вважали, що наведені заявником обставини дають можливість обґрунтовано припускати загибель його матері, проте достовірно не свідчать про її смерть, а Верховний Суд відповідно до статті 400 ЦПК України не може вирішувати питання про достовірність доказів, обґрунтованим є висновок судів про відсутність підстав для встановлення факту смерті матері заявника, оскільки відповідно до закону наведені обставини можуть бути підставою для оголошення її померлою.
До того ж особливістю визнання фізичної особи померлою (фактично припущення про смерть цієї особи) є передбачені законом правові наслідки появи такої особи (стаття 48 ЦК України), тоді як встановлення факту смерті фізичної особи таких наслідків не передбачає.
Таким чином, вважаю, що касаційна скарга підлягала залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Суддя                                                                                                  М. Ю. Тітов