Єдиний унікальний номер №373/796/23
Апеляційне провадження № 33/824/2962/2024

 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
06 червня 2024 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області  від 10 квітня 2024 року, прийняту відносно 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає та зареєстрований  на АДРЕСА_1 , не працевлаштований, 
за ч.1 ст. 130 КУпАП України,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №151885, ОСОБА_1 05.05.2023 о 23:30 по вул.Магдебурзького права в м.Переяслав Київської області керував автомобілем марки ЗАЗ Сенс, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з ротової порожнини, порушення координації рухів). Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605, 60 грн.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року та закрити провадження на підставі ст. 38 КУпАП у зв`язку із закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності.
28.05.2024 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст. .38 КУпАП.
В обґрунтування клопотання ОСОБА_1 зазначив, що в зв`язку із тривалим лікуванням не має можливості прибути у судове засідання, яке призначено на 06.06.2024 року. 
Дослідивши вищевказане клопотання, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність відмови у його задоволенні, оскільки жодного доказу про перебування апелянта на тривалому лікуванні, яке унеможливило останньому прибути у судове засідання, він не надав. 
Щодо клопотання  про закриття провадження у справі на підставі ст. 38 КУпАП:
В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що термін притягнення особи до відповідальності за адміністративне правопорушення становить 1 рік. Розгляд апеляційної скарги у даній справі відбувається 06.06.2024 року, в той час як вчинення дій, інкримінованих ОСОБА_1 відбулося 05.06.2023 року. З огляду на вказане,  апелянт вважає, що строк притягнення особи до адміністративної відповідальності сплив. 
Апеляційний суд не погоджується із вищевказаними твердженнями апелянта. 
Відповідно до ст.. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначених у частині сьомій цієї статті, та за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
З матеріалів справи вбачається, що постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області  від 10 квітня 2024 року суд здійснив накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1   за порушення ч. 1 ст. 130 КУпАП в межах строку притягнення до адміністративної відповідальності.  В свою чергу апеляційний суд здійснює перевірку правильності накладення такого стягнення судом першої інстанції. Таким чином, перегляд правильності накладеного судом першої інстанції стягнення поза межами притягнення особи до адміністративної відповідальності не є підставою для закриття провадження у справі у зв`язку із сплином строку накладення адміністративного стягнення. З огляду на вищевказане, клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення. 
28.05.2024 року до Київського апеляційного суду від апелянта надійшло клопотання про залучення додаткових матеріалів, яке було задоволене судом. 
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Хоча чинним процесуальним законом і передбачене право апеляційного суду на вихід за межі доводів апеляційної скарги або прийняття нових доказів, які не досліджувалися раніше, однак випадки і підстави для цього чітко регламентовані законом. В даному випадку такі підстави відсутні, відтак апеляційний суд розглядає справу виключно у межах вимог апеляційної скарги.
По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями доводів, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд  вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
З матеріалів справи вбачається, що суть інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення полягає не в перебуванні останнього в стані алкогольного сп`яніння, а у відмові від проходження огляду на стан сп`яніння. За таких умов аргументи апелянта стосовно того, що він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є самостійним складом адміністративного правопорушення. 
Не можуть бути прийняті апеляційним судом і доводи апелянта в частині критики відсутності підстав у працівників поліції вимагати проходження огляду. 
Відповідно до інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МОЗ та МВС № 1452//735 від 09.11.2015 р., якщо працівники поліції під час розмови виявили ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах з порожнини рога, порушення координації рухів та поведінку, що не відповідає обстановці, вони мають право вимагати проходження огляду на стан сп`яніння. 
Встановлення вищевказаних ознак є суб`єктивною оцінкою працівника поліції об`єктивних обставин, підтвердження обґрунтованості чи спростування такої суб`єктивної оцінки і має забезпечити огляд водія на стан сп`яніння. 
Не вбачає апеляційний суд і порушення процедури вимоги проведення огляду. Дії працівника поліції відбулися у чіткій відповідності до вимог закону, відтак підстави для спростування висновку суду першої інстанції щодо наявності складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 з точки зору апеляційного суду відсутні.  Не спростовують такого складу і інші доводи наведені у апеляційній скарзі. 
Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу, відтак порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області  від 10 квітня 2024 року прийняту відносно ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

 
 
Суддя                                                                                                             С.О. Журба