ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«13» травня 2024 року
м. Харків
справа № 953/10478/23
провадження № 22ц/818/1846/24
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -   Мальованого Ю. М., Маміної О.В., 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - ОСОБА_2 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року в складі судді Лисиченко С.М.
                            в с т а н о в и в:
У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 без участі матері.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року зупинено провадження у справі за заявою ОСОБА_1 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Суд першої інстанції умисно затягує розгляд справи. Так, спочатку відкрив провадження у справі, потім залишив його заяву без руху. У заяві про усунення недоліків він конкретизував мету встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина, а саме: отримання гарантій згідно трудового законодавства, можливість використання права на отримання податкової соціальної пільги, допомоги від міжнародних організацій, можливість вивезення дитини за кордон для оздоровлення і навчання та для забезпечення його безпеки. Його вимоги у відповідності з вказаними цілями не носять публічний характер та не належать до юрисдикції адміністративних судів, а навпаки пов`язані зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, тому підлягають розгляду в порядку окремого провадження. Мета подання заяви не передбачає отримання державної соціальної допомоги, яка призначається у встановленому законом порядку та відноситься до компетенції відповідних органів державної влади як суб`єктів владних повноважень, які реалізують державну політику у сфері соціального захисту населення, та не пов`язана з виконанням військового обов`язку. Ним долучено достатню кількість доказів, які підтверджують самостійне виховання та утримання сина, а також ним та заінтересованою особою подані заяви про розгляд цієї справи за їхньої відсутності, однак суд ухиляється від ухвалення рішення у справі.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тому необхідно зупинити провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа  ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним як батьком свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 без участі матері.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з січня 2021 року його неповнолітній син знаходиться на його одноособовому утриманні, і він самостійно його виховує. Встановлення цього факту, як він вказав, необхідно йому з метою захисту прав та інтересів дитини, а також його прав та інтересів як батька, зокрема, для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, одноосібного звернення до державних органів та освітніх закладів в інтересах дитини, можливості вивезення дитини за кордон тощо. У заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 конкретизував мету встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина, а саме: отримання гарантій згідно трудового законодавства, можливість використання права на отримання податкової соціальної пільги, допомоги від міжнародних організацій, можливість вивезення дитини за кордон для оздоровлення і навчання та для забезпечення безпеки сина.

Ухвалою від 23 вересня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 201/5972/22.

Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд виходив з необхідності у формуванні єдиної правозастосовчої практики у вказаній сфері правовідносин з урахуванням великої кількості заяв, позовів на території України про встановлення факту самостійного виховання дитини. Вирішення потребує як питання щодо предметної юрисдикції такої справи та можливості її розгляду в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства, так і наявності спору у заявлених вимогах, які можуть вплинути на права та інтереси іншого з батьків, у разі задоволення порушеного заявником питання.

Ухвалою від 26 жовтня 2023 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято до розгляду справу № 201/5972/22 про встановлення факту самостійного виховання дитини та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на 05 грудня 2023 року в приміщенні Верховного Суду.
Справа № 201/5972/22 дотепер не розглянута.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, Об`єднанню палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Визначаючи наявність передбачених статтею 252 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 10 частини 1 цієї статті, застосовується у тому разі, коли у інших справах, які переглядаються у касаційному порядку вирішуються питання у подібних правовідносинах та від результату їх розгляду залежить можливість розгляду справи, що розглядається.

Надаючи тлумачення терміну «подібні правовідносини» Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) вказала, що цей термін може означати як ті відносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, тобто суб`єкту, об`єкту та юридичного змісту, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний  закон  не вимагає встановлювати тотожність. У визначених випадках, зокрема, пункт 10 частини першої статті 252 ЦПК України, необхідно встановити подібність правовідносин (відносин), що з огляду на значення слова «подібний» не завжди означає тотожність.

Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. 

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 265/2189/20 вказано, що: «підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли на розгляді перебуває справа, за наслідками перегляду якої Верховний Суд може прийняти постанову, у якій міститься правовий висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (частина друга статті 416 ЦПК України)».
Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Зупиняючи провадження у справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що дану справу недоцільно розглядати до закінчення перегляду справи № 201/5972/22 Великою Палатою Верховного Суду, оскільки на розгляд Великої Палати передано, зокрема, питання щодо предметної юрисдикції справи та можливості її розгляду у порядку окремого провадження цивільного судочинства, а також наявності спору у заявлених вимогах.

Правовідносини та правове регулювання у даній справі є подібними до правовідносин та правового регулювання, які є предметом розгляду у справі № 201/5972/22, та правовий висновок, що буде викладено у справі № 201/2972/22, матиме значення для правильного правозастосування у даній справі.

За таких умов, зупинення провадження у справі відповідає положенням цивільно-процесуального законодавства та положенням частини 4  статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він звернувся до суду за встановленням факту з іншими цілями, ніж заявник у справі № 201/2972/22, які не пов`язані з отримання соціальної допомоги та виконанням військового обов`язку, та його вимоги не носять публічний характер і не належать до юрисдикції адміністративних судів судова колегія відхиляє, оскільки у даній справі та справі № 201/2972/22 спільне правове регулювання та збігається факт, питання щодо встановлення якого поставлено перед судом. Факт, який просить встановити заявник, пов`язаний з певним правовим статусом, що може отримати особа і в подальшому використовувати у низці правовідносин, зокрема й тих, про які не вказував у своїй заяві. Питання щодо можливості встановлення такого факту в порядку окремого провадження цивільного судочинства поставлено на розгляд Великої Палати Верховного Суду, тож зупинення провадження у цій справі викликано об`єктивною необхідністю в забезпеченні формування єдиної правозастосовної практики, а також розумної передбачуваності судових рішень у цій сфері. До того ж, у заяві ОСОБА_1 зазначав, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно, зокрема, й для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, тож доводи його апеляційної скарги суперечать доводам його заяви.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції умисно затягує розгляд справи не можуть бути взяті до уваги, оскільки не спростовують правильності висновків суду щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі. 
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвалу суду постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її зміни або скасування немає.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, що може бути оскаржена окремо від рішення суду, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами  ЦПК України.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю. М. Мальований

                                                                       О.В. Маміна 

Повний текст постанови складено 13 травня 2024 року.