КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/194/23                                                                                       Головуючий у І інстанції - Буша Н.Д.
апеляційне провадження №22-ц/824/8377/2023                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
29 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, - 
 
установив:

У січні 2023 року  ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 3442,55 грн., стягнуто в якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 15000 грн., стягнуто інфляційних втрат та трьох відсотків річних в розмірі 58304,74 грн., стягнуто витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн., а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2147,20 грн. 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5700 грн.
04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року та додаткового судового рішення від 07 серпня 2023 року.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2023 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, 3% річних та інфляційних витрат скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
08 листопада 2023 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про зміну предмету позову.
Зазначила, що зобов`язання з відшкодування шкоди на підставі судового рішення від 03 листопада 2017 року по справі №755/11299/17 не було виконано у період з 01 січня 2018 року до 30 червня 2023 року. 
Згідно її розрахунків 3% річних від суми заборгованості у розмірі 124786,44 грн. за період з 01 січня 2028 року до 30 червня 2023 року становлять 20574,38 грн. 
Згідно її розрахунків інфляційні збитки від суми заборгованості у розмірі 124786,44 грн. за період нарахування за період з 01 січня 2028 року до 30 червня .2023 року становлять 70254,77 грн. 
Загальний розмір грошових коштів, який на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України має бути сплачений відповідачем на її користь, у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання згідно судового рішення від 03 листопада 2017 року, тобто з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, за період з 01 січня 2018 року до 30 червня 2023 року становить 90829,15 грн. 
Така сума на її думку підлягає стягненню з відповідача. 
З постанови від 12 вересня 2023 року про закінчення виконавчого провадження вбачається, що відповідачем виконано зобов`язання 12 вересня 2023 року згідно судового рішення від 03 листопада 2017 року по справі №755/11299/17. 
Тобто у період часу, з моменту виникнення грошового зобов`язання 03 листопада 2017 року до моменту його виконання 12 вересня 2023 року на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити їй суму боргу саме з урахуванням встановленого індексу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. 
Просила суд стягнути з відповідача на її користь 3% річних та інфляційні витрати на загальну суму 90829,15 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року зазначені вище позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох відсотків річних в розмірі 90829,15 грн. та судовий збір.
22 грудня 2023 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Бутенко О.А. подав заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу з відповідача у розмірі 18000 грн.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року зазначену вище заяву задоволено.
Ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18000 грн.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких посилається на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 08 листопада 2019 року, де зазначається що право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Беручи до уваги подану заяву позивачем про зміну предмету позову від 08 листопада 2023 року початок обрахунку повинен розпочинатися з 08 листопада 2020 року і відповідно обмежуватися датою, яку вказує сама позивачка - 30 червня 2023 року.
Виконавчий лист в справі №744/11299/17 був виданий судом тільки 25 січня 2021 року та відповідно виконавче провадження відкрито 08 лютого 2021 року.
За таких обставин, вказує, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що саме з 01 січня 2018 року розпочинається період з якого можна розпочинати обрахунок стягнення грошових коштів, передбачених ч.2. ст.625 ЦК України.
Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року та ухвалити нове.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року зазначив, що суд першої інстанції безпідставно визначив розмір судових витрат у сумі 9500 грн., які понесла позивач станом на 18 липня 2023 року (момент ухвалення заочного рішення), оскільки матеріали справи містять заяву адвоката Бутенка О.М. про зменшення розміру таких витрат до 5700 грн.
Вказує, що він також не погоджується із судовими витратами у розмірі 8500 грн., які понесла позивач при перегляді заочного рішення, так як такі витрати не співмірні зі складністю справи на даному етапі, ні реальністю виконаних робіт.
Представником позивача був складений один процесуальний документ - заява про зміну предмету позову, яка є незначною за обсягом. 
Тобто вартість послуг адвоката на стадії розгляду первинного позову по суті та винесення заочного рішення (5700 грн.) є меншими розміру витрат, які позивачка заявила до відшкодування за перегляд заочного рішення (8500 грн.).
Просив суд, скасувати додаткове рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви від 22 грудня 2023 року про стягнення судових витрат.
На апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що згідно висновків ВП ВС у постановах від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вбачається дослідження судом касаційної інстанції можливості застосування ст. 625 ЦК України за умови застосування наслідків пропущення строку позовної давності.
Будь-яких законодавчих заборон для застосування ст. 625 ЦК України за період наявності заборгованості більше ніж 3 роки - не передбачено.
За результатом розгляду таких правовідносин дійсно ВП ВС у вказаних постановах виклала висновок, що у разі застосування наслідків пропущення строку позовної давності, при застосуванні ч.2 ст. 625 ЦК України стягнення 3% річних та інфляційних витрат має здійснюватися за останні 3 роки, що передували зверненню із позовом.
Однак апелянтом не враховано, що вказаний висновок не створює і не може створювати перешкод у зверненні із позовом про стягнення 3% річних та інфляційних витрат згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за період більше ніж 3 роки. А застосування такого висновку може мати місце виключно тоді, коли стороною у справі заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та є підстави для застосування судом таких наслідків.
Наголошує, що вона звернулась до суду за захистом свого права шляхом стягнення з відповідача сум передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, за період з січня  2018 року по червень 2023 року, розпочався 01 січня 2018 року, був продовжений на строк дії карантину, до 01 липня 2023 року, та був продовжений з 24 лютого 2022 року (введення воєнного стану) на строк дії воєнного стану.
3 огляду на такі обставини, судом першої інстанції правильно було враховано, що підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності є відсутніми, оскільки позовна давність для звернення її до суду за захистом свого права шляхом стягнення з відповідача сум передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, за період з січня 2018 року по червень 2023 року продовжувалася та продовжена актами законодавства, та наразі триває.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року відповідач 14 серпня 2016 року о 13 год. 30 хв., керуючи автомобілем ФОЛЬЦВАГЕН д/н НОМЕР_1 по пр. Броварському - вул. Крайня у м. Києві не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля ОПЕЛЬ д/н НОМЕР_2 (водій ОСОБА_3 ), що рухався попереду та зупинився, який в свою чергу здійснив зіткнення з автомобілем з автомобілем СУБАРУ д/н НОМЕР_3 (водій ОСОБА_4 ). Внаслідок зіткнення транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. 
ОСОБА_1 порушив п. 12.1, 13.1 ПДР України, в його діях встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідача визнано винним у ДТП, відповідно до 38 КУпАП провадження по справі було закрито, постанова набрала законної сили.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно виписки №2232 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 встановлено факт її надходження на лікування до Київської міської лікарні швидкої допомоги та встановленій їй діагноз - закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м`яких тканин голови, шийного відділу хребта. 
Також у виписці №233 від 19 серпня 2016 року зазначено, що травма ОСОБА_2 отримана внаслідок ДТП 14 серпня 2016 року. 
Крім того, позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними довідками, виписками, які наявні в матеріалах справи.
Щодо зміни предмету позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат на загальну суму 90829,15 грн. судом першої інстанції встановлено наступне.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «НОВА», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування та шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 123550,93 грн. та судовий збір в сумі 1235,51 грн., а всього суму 124786,44 грн. 
Постановою від 08 лютого 2021 року ОСОБА_5 , старшого державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження НОМЕР_4, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 123550,93 грн. та судовий збір в сумі 1235,51 грн., а всього 124786,44 грн. 
Зобов`язання з відшкодування шкоди на підставі вказаного судового рішення було виконано 12 вересня 2023 року, що підтверджується постановою державного виконавця Броварського відділу держаної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевченка С.С. від 12 вересня 2023 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_4.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що моментом порушення грошового зобов`язання є неповернення ОСОБА_1 боргу (стягненої матеріальної та моральної шкоди). 
Таким чином, період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2023 року є періодом невиконання грошового зобов`язання, за який підлягає стягненню інфляційні втрати та 3% річних за час невиконання зобов`язання.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України, передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту завдання матеріальної та моральної шкоди, встановленої рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, провадження
№14-241цс19 та №646/14523/15-ц, провадження №14-591цс18. 
Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, провадження №61-30148св18, зроблено аналогічний висновок, щодо подібних правовідносин.
Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року у справі №3-11гс10 наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як особа, якій завдано майнову шкоду, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Так, судом першої інстанції встановлено, що моментом порушення грошового зобов`язання є неповернення ОСОБА_1 боргу (стягненої матеріальної та моральної шкоди). 
Таким чином, період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2023 року є періодом невиконання грошового зобов`язання, за який підлягає стягненню інфляційні втрати та 3% річних за час невиконання зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі
№373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, вказано, що у частині другій
статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
Дане твердження також узгоджується з постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22, провадження №61-8119ск23.
У зв`язку із викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо розрахунків 3% річних та інфляційних збитків від суми заборгованості за період нарахування  з 01 січня 2028 року до 30 червня 2023 року, загальний розмір, який на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України має бути сплачений відповідачем на користь позивача становить 90829,15 грн.
Указане повністю спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року № 3-1522гс/6 вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки кошти не були вчасно повернуті, тому обґрунтовані є доводи позову щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є безпідставними, зводяться до власного тлумачення норм права.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В частині оскарження апелянтом додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.
Встановлено, що 22 грудня 2023 року представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Бутенко О.А. подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат позивача на професійну правничу допомогу з відповідача у розмірі 18000 грн.
На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: договір №25/06/21 від 25 червня 2021 року укладений між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Бутенко О.А., додаткову угоду від 20 грудня 2022 року до договору про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі від 30 грудня 2022 року, додаткову угоду №2 від 08 жовтня 2023 року до договору про надання правничої допомоги.
Згідно матеріалів справи позивачем було повністю виконано свої грошові зобов`язання зі сплати гонорарів адвокату: у фіксованому розмірі 8000 грн., у розмірі 1500 грн. від 18 липня 2023 року та згідно листа-повідомлення від 12 жовтня 2023 року у розмірі 8500 грн.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява N19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про задоволення заяви представника позивача та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-
 
постановив:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба