ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5286/24 Справа № 212/7846/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ведяшкіна  Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого  Тимченко О.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 

учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 212/7846/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року (суддя Ведяшкіна Ю. В.), повне судове рішення складено 15 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що з 12 жовтня 1971 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, а 23 грудня 1997 року була звільнена за статтею 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією структурної одиниці шахти «Гігант». Робота у шкідливих умовах праці впродовж 20 років 5 місяців спричинила значну шкоду її здоров`ю. За час роботи на підприємстві відповідача позивачка отримала професійне захворювання, у зв`язку з чим висновком МСЕК від 10.09.1996 року встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 45% первинно та третю групу інвалідності. Відповідно довідки МСЕК від 29.09.1997 року було встановлено 25% втрати професійної працездатності повторно. Довідкою МСЕК від 24.06.2009 року було встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково та 3 групу інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, в період роботи на підприємстві відповідача, втратила своє здоров`я, внаслідок чого потребує постійного медичного лікування, має постійне відчуття фізичного болю, що викликає пригнічений стан, переживання, оскільки розуміє що покращення стану здоров`я не відбудеться, що завдає їй моральних страждань.

Просила суд стягнути з АТ "КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ" 234 500,00 грн. моральної шкоди.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року позов задоволено частково: стягнуто з АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 180 000 грн. Стягнуто з АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» на користь держави судовий збір в розмірі 1 800,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховувались глибина, інтенсивність, тривалість фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, а такожотримане хронічне професійне захворювання, наявність якого встановлена 10.09.1996 року із встановленням 45% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності, тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 180 000 грн., яка не підлягає оподаткуванню, вважаючи суму, що просив позивач, завищеною.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині стягнення судом суми моральної шкоди змінити, збільшивши її з 180 000 грн. до 234 500 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що при визначенні розміру суми моральної шкоди судом першої інстанції було безпідставно суттєво зменшено заявлений позивачкою розмір відшкодування, без урахування роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року щодо розміру відшкодування моральної шкоди, а також не було враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, період трудової діяльності позивача на підприємстві відповідача понад 20 років у шкідливих умовах праці, неможливість відновлення попереднього стану, з огляду на встановлення стійкої втрати професійної працездатності безстроково. 

Крім того, при винесенні рішення судом першої інстанції не враховано практику Європейського суду з прав людини. 

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від позивача у справі відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 12.10.1971р. по 11.01.1979 р. – працювала виборщицею 2 розряду на шахті «Комунар» Рудоуправління ім. Дзержинського Треста «Дзержинськруда» ВО «Кривбасруда»; 11.01.1979 р. по 22.10.1980 р. – машиністом конвеєра на шахті «Комунар» Рудоуправління ім. Дзержинського Треста «Дзержинськруда» ВО «Кривбасруда»; 22.10.1980 р. по 01.01.1987 р. – дробильнецею ДСФ на шахті «Комунар» «Комунар» Рудоуправління ім. Дзержинського Треста «Дзержинськруда» ВО «Кривбасруда»; 01.01.1987 р. по 04.05.1988 р. – машиністом дробильні ДСФ на шахті «Гігант» Рудоуправління ім. Дзержинського Треста «Дзержинськруда» ВО «Кривбасруда», 04.05.1988 р. по 01.10.1989 р. – газомірником в санпромлабораторії ВО «Кривбасруда»; 30.06.1995р. по 26.09.1996 р. – дробильнецею ДСФ на шахті «Гігант» ВО «Кривбасруда»; 26.09.1996 р. по 23.12.1997 р. - поверховим оператором ДСФ на шахті «Гігант» ВО «Кривбасруда», 23.12.1997 року звільнена за ст. 40 КЗпП України в зв`язку з ліквідацією структурної одиниці шахти «Гігант».

Відповідно до «Санитарно – гигиенической характеристики условий труда» від 26.04.1996 року; «Характеристики рабочего места ОСОБА_1 , «Дополнений» від 23.05.1996 рок, та від 11.07.1996 року; Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 14.08.1996 року, у ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання: хронічна дискогеннапопереково-кресцоваполірадикулопатія з помірним порушенням статико-динамічною функцією з больовим синдромом (а.с. 12-16).

Висновком МСЕК від 10.09.1996 року встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 45% первинно та третю групу інвалідності. Відповідно довідки МСЕК від 29.09.1997 року було встановлено 25% втрати професійної працездатності повторно. Довідкою МСЕК від 24.06.2009 року Серії ДНА-02 №032421 було встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково та 3 групу інвалідності, потреба у додаткових видах допомоги: санітарно-курортного лікування, медикаментозного лікування, ВМП, ЛФК, масаж. (а.с.8-11).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно із пунктами 1, 3 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив із глибини, інтенсивності, тривалості фізичних та душевних страждань, істотності вимушених змін у життєвих стосунках, а такожотриманого хронічного професійного захворювання, наявність якого встановлена 10.09.1996 року із встановленням 45% втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності, тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав необхідним позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 180 000 грн., яка не підлягає оподаткуванню, вважаючи суму, що просив позивач, завищеною.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 10.09.1996 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23.06.1993 року.

У відповідності до положень пункту 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі статтею 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи,та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням статті 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі, станом на час розгляду справи в суді першої інстанції, становить 6 000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30 000 грн., а максимальний 1 200 000грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона відчуває моральні й фізичні страждання, внаслідок чого потребує постійного медичного лікування, що викликає пригнічений стан, переживання, оскільки розуміє, що покращення стану здоров`я не відбудеться.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» необґрунтовано заниженим. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Суд першої інстанції в повній мірі врахував характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності, стан здоров`я позивачки, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, в період роботи на підприємстві відповідача позивачка втратила своє здоров`я, внаслідок чого потребує постійного медичного лікування, має постійне відчуття фізичного болю, що викликає пригнічений стан, переживання, оскільки розуміє що покращення стану здоров`я не відбудеться, що завдає їй моральних страждань.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, відсоток втрати професійної працездатності, вважає, що судом першої інстанції вірно визначено розмір моральної шкоди, стягнутої з АТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ».

Зазначена сума не відображає дійсного розміру моральних втрат позивача, пов`язаних із отриманим професійним захворюванням, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, а тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни цього розміру, який вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям.

Доводи позивачки ОСОБА_1 , викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий  О.О.Тимченко

Судді   Я.М.Бондар

В.П.Зубакова