ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
18 квітня 2024 року
м. Київ
 
справа № 760/22387/14-к
провадження № 51-5900км23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
виправданих                                                          ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013110000000785, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сербичани, Сокирянського району, Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ),
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Стрижавка, Вінницького району, Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинувачувалися у перевищенні влади та службових повноважень, тобто умисному вчиненні працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалося насильством, із застосуванням спеціальних засобів за відсутності ознак катування (ч. 2 ст. 365 України) та службовому підробленні, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання завідомо неправдивих документів (ч. 1 ст. 366 КК України) за обставин, детально наведених у судових рішеннях.
Так, ОСОБА_8 (оперуповноважений сектору карного розшуку 2-го територіального відділу міліції Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві) та ОСОБА_7 (оперуповноважений сектору боротьби з торгівлею людьми та злочинами проти моралі ВКР Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві), будучи працівниками правоохоронного органу, виконуючи доручення слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_9 на вручення повістки про виклик ОСОБА_10 , 03 липня 2013 року, приблизно о 09:00 прибули в приміщення арт-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яке розташоване в будівлі ТЦ «Європорт» по АДРЕСА_3 , де не маючи на те законних підстав, умисно, явно перевищуючи владу та межі наданих їм повноважень, якими вони були наділені у зв`язку із посадами, які обіймали, незаконно, спричинили ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження ( ОСОБА_11 схватив правою рукою ОСОБА_10 за шию та почав душити, а ОСОБА_12 рукою ударив ОСОБА_10 в область носа, потім правою ногою - в гомілкову частину лівої ноги) тобто, застосували до потерпілого фізичне насильство, після чого, із застосуванням спеціальних засобів (наручників) затримали останнього та примусово доставили до СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві.
Цього ж дня після приїзду до СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві слідча ОСОБА_9 відпустила ОСОБА_10 , оскільки підстав для його затримання в порядку ст. 208 КПК України не було.
Крім цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 03 липня 2013 року приблизно о 12:00, з метою здійснення тиску на ОСОБА_10 та приховування своєї злочинної діяльності, склали рапорти на ім`я начальника ДКР МВС України генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_13 , в якому виклали неправдиві відомості щодо вчинення ОСОБА_10 опору під час затримання, а в подальшому, на підставі вказаних рапортів, ОСОБА_14 склав адміністративний протокол КИ № 0062839 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КУпАП, в якому вказав завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_10 «вчинив злісну непокору працівникам міліції».
Надалі матеріали справи про адміністративне правопорушення було скеровано до Солом`янського районного суду м. Києва, який 04 липня 2013 року виніс постанову про притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КУпАП, та наклав адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 15 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (255 гривень). 12 вересня 2013 року вказана постанова місцевого суду була скасована Апеляційним судом міста Києва, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу адміністративного правопорушення.
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 виправдано через недоведеність, що в їх діяннях є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 та ч. 1 ст. 366 КК України.
Київський апеляційний судухвалою від 30 червня 2023 року залишив без змінвиправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, зазначаючи про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Аргументуючи свою позицію, вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України, оскільки не містить належних мотивів постановленого рішення та спростування тверджень сторони обвинувачення про наявність у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 складу інкримінованих кримінальних правопорушень.
Зазначає, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновками місцевого суду про виправдання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та не взяв до уваги висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 05 грудня 2018 року (справа № 301/2178/13-к, провадження № 13-57кс18).
На касаційну скаргу прокурора сторона захисту подала письмові заперечення, в яких вказує на безпідставність викладених у ній доводів та законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор  ОСОБА_5 підтримала вимоги касаційної скарги, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий апеляційний розгляд.
Захисник ОСОБА_6 , виправдані ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вважали оскаржуване судове рішення законним, а касаційну скаргу прокурора - необґрунтованою.
Мотиви Суду
За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з матеріалів провадження, усупереч твердженням прокурора ухвала апеляційного суду про залишення без зміни виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вказаним вимогам закону відповідає.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_10 , в яких порушувалися питання стосовно незаконності виправдувального вироку суду щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильною оцінкою доказів, наданих стороною обвинувачення, апеляційний суд, провівши часткове судове слідство, навів докладні мотиви прийнятого рішення та, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, обґрунтовано залишив виправдувальний вирок місцевого суду без зміни.
Таке рішення суду апеляційної інстанції узгоджується з приписами ст. 373 КПК України, згідно з якими обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінального провадження має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.
Висновок судів про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які в сукупності могли би підтвердити наявність у діях виправданих складу інкримінованих злочинів, є достатньо вмотивованим і ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження відповідно до вимог ст. 94 КПК України та у своїй сукупності отримали належну оцінку.
Так, під час здійснення кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 свою винуватість в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях не визнали, категорично заперечили, що під час виконання доручення слідчого діяли протиправно та вказали, що причиною для застосування до ОСОБА_10 фізичної сили і наручників, а також подальше його доставленням до департаменту карного розшуку МВС України була неправомірна поведінка останнього. Крім цього, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зазначили, що написали відповідні рапорти, оскільки, на їх переконання, ОСОБА_10 вчинив злісну непокору працівникам міліції і протокол про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП ОСОБА_7 склав не з власної ініціативи, а за письмовою вказівкою безпосереднього керівника.
З метою спростування цих показань прокурор надав такі докази: показання потерпілого ОСОБА_10 , який стверджував, що був незаконно і безпідставно затриманий раніше знайомими йому працівниками міліції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; показання свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які не були безпосередніми очевидцями подій; свідка ОСОБА_9 , слідчої, за дорученням якої діяли ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , яка показала, що у той же день під час свого допиту ОСОБА_10 не скаржився на дії співробітників правоохоронного органу; показання свідка ОСОБА_17 , який повідомив, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 під час описаних подій тримали ОСОБА_10 за руку та взяли шию «в замок», оскільки потерпілий чинив опір; показання свідка ОСОБА_18 , яка вказала, що після того, як ОСОБА_7 і  ОСОБА_8 зайшли до кафе, ОСОБА_10 почав тікати від них, а через деякий час усі вони повернулися назад, але потерпілий вже був у кайданках; показання свідка ОСОБА_19 , який бачив як обвинувачені наносили ОСОБА_10 удари та одягли кайданки.
При цьому суди критично оцінили показання ОСОБА_19 , оскільки той був давнім знайомим потерпілого, і в той же час взяли до уваги свідчення ОСОБА_17 , з яким у ОСОБА_10 були суто робочі стосунки.
Крім наведеного, сторона обвинувачення надала письмові докази, зокрема: заяву ОСОБА_10 про його безпідставне затримання та нанесення тілесних ушкоджень працівниками міліції; висновок судово-медичної експертизи від 05 липня 2013 року № 1161/ж та висновок експерта № 1695/е від 25 листопада 2013 року, за даними яких синці та садна у потерпілого спричинені тупими предметами і могли утворитися 03 липня 2013 року; копію протоколу про адміністративне правопорушення КИ № 0062839 за ч. 1 ст. 185 КУпАП України, складеного ОСОБА_7 стосовно ОСОБА_10 ; постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 04 липня 2013 року, згідно якої ОСОБА_10 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП; постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року, якою постанову районного суду скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_10 складу адміністративного правопорушення; рапорти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від 03 липня 2013 року.
Оцінивши наведені фактичні дані у своїй сукупності, суди встановили, що 03 липня 2013 року оперативні працівники ДКР МВС України ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , приймаючи участь у розслідуванні кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 302 КК України, за фактом утримання невстановленою особою по АДРЕСА_4 , тобто за офіційним місцем реєстрації проживання ОСОБА_10 , місця розпусти під приводом масажного салону «Багіра», були уповноважені слідчим вручити повістку ОСОБА_10 про виклик на допит. Прибувши до арт-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яке розташоване в будівлі ТЦ «Європорт» по АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не встигли повідомити ОСОБА_10 причину приходу, оскільки той відразу почав втікати. Подальший факт застосування ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до ОСОБА_10 примусових заходів впливу, а саме фізичної сили, кайданок і вчинення процесуальних дій у порядку КУпАП, які обвинувачені могли вчиняти як працівники міліції, був викликаний в першу чергу поведінкою самого потерпілого.
Під час вирішення питання щодо пропорційності застосованих заходів фізичного примусу з огляду на фактично завдану шкоду здоров`ю ОСОБА_10 , суди вказали, що через свою неповноту дані експертів стосовно виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не спростовують поза розумним сумнівом версію захисту, відповідно до якої синці та садна ОСОБА_10 були спричинені унаслідок його активного опору працівникам міліції. 
Тобто, такі обставини, як явний вихід обвинувачених за межі наданих службових повноважень під час застосування до ОСОБА_10 примусових заходів фізичного впливу та спеціальних засобів, а також безпідставність застосування таких заходів в ході судового слідства свого підтвердження не знайшли.
Що стосується притягнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК України, то суди обґрунтовано вказали на відсутність у матеріалах кримінального провадженні доказів, які б свідчили про неправдивість внесених до рапортів даних.
Свідок ОСОБА_17 у своїх показаннях наголошував на тому, що ОСОБА_10 чинив активний опір працівникам міліції, зокрема щоб ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не надягли на нього кайданки. Більш того, і сам потерпілий у своїх показаннях підтвердив, що не реагував на вимоги обвинувачених, втікав і пручався їх діям, адже достеменно знав, що вони є співробітниками міліції.
Стосовно складання неправдивого, на думку сторони обвинувачення, протоколу про адміністративне правопорушення та внесення до нього неправдивих відомостей, суди зазначили, що ОСОБА_8 не причетний до його складання, а отже не може нести відповідальність за  ст. 366 КК України. 
Що стосується ОСОБА_7 , то він діяв за письмовою вказівкою безпосереднього керівника - начальника ДКР МВС України, генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_13 , на підставі реальних подій, які сприймав як злісну непокору працівникам міліції, а той факт, що апеляційний суд закрив провадження у справі щодо ОСОБА_10 про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення не тягне за собою наслідок у вигляді притягнення до кримінальної відповідальності особи, що складала даний протокол. 
Виходячи з наведеного, Верховний Суд вважає переконливими висновки судів про те, що в діях ОСОБА_20 і ОСОБА_21 відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України.
Доводи касаційної скарги прокурора про неврахування апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 05 грудня 2018 року (справа № 301/2178/13-к, провадження № 13-57кс18), то такі спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Як убачається із оскаржуваного судового рішення, колегія суддів апеляційного суду дотрималась вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та навела мотиви і підстави, з яких виходила вирішуючи питання про застосування висновків щодо застосування норм права, які викладені у наведеному рішенні Верховного Суду.
У поданій касаційній скарзі сторона обвинувачення не навела належного обґрунтування про безпідставність такого рішення суду апеляційної інстанції і не зазначила у чому полягає його невідповідність висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілого та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України мотиви на їх спростування.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином  вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам КПК України.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення. 
Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_22                                       ОСОБА_2                                ОСОБА_3