20.05.24
22-ц/812/735/24
Провадження № 22-ц/812/735/24
ПОСТАНОВА
Іменем України
20 травня 2024 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                     справа № 489/5073/21
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Ямкової О.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Істоміною Катериною В`ячеславівною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 11 березня 2024 року під головуванням судді Губницького Д.Г., повний текст судового рішення складений цього ж дня,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2  про стягнення шкоди. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 12 січня 2022 року позивач зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 вересня 2005 року. Як вказала позивачка, за вказаною адресою вона з 2012 року не проживала, а проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_3 на дачі в СВТ «Бузьке». У вищевказаній квартирі проживав її син – ОСОБА_2 . Останні три роки, коли він почав жити зі своєю співмешканкою, їх стосунки дуже сильно погіршились, відповідач поміняв замки та не пускав її до власної квартири, в зв`язку з чим вона звернулась до Ленінського районного суду м. Миколаєва із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, проте в червні 2021 року вони дійшли згоди з цього питання і позивачка вселилась до квартири та, підозрюючи, що відповідач здійснив самовільне підключення до електромережі для безоблікового користування електричною енергією, викликала представників «Миколаївобленерго», які виявили самовільне підключення електропроводок, про що був складений відповідний акт про порушення №К 8931 від 25 червня 2021 року. Також у квартирі було відключене електропостачання. За вказаним актом була розрахована сума штрафних санкцій в розмірі 29 642грн30коп, а також вартість відключення 383 грн 27 коп. та підключення 730грн 39коп. Як зазначала ОСОБА_1 , оскільки особовий рахунок оформлено на неї, то й акт про порушення було складено на її ім`я і вона була вимушена сплатити вказані суми, хоча порушення не скоювала. Також, позивачка вказувала, що сплатила 16 440 грн 52 коп. заборгованості за теплопостачання в квартиру АДРЕСА_1 , та 12 612 грн 20 коп заборгованості перед ТОВ «Місто для людей». За твердженням позивачки, вказана заборгованість утворилась в період, коли вона в квартирі не проживала, не мала до неї доступу, а цими послугами користувався відповідач, а тому він має відшкодувати їй сплачені кошти.
Посилаючись на викладене, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 30 755 грн 96 коп в рахунок відшкодування майнової шкоди, 16 440грн52коп в рахунок відшкодування сплаченої заборгованості за теплопостачання, 12 612 грн 20 коп. в рахунок відшкодування сплаченої заборгованості за комунальні послуги та 10 000 грн моральної шкоди.
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 – адвокат Петровський Л.А. - просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначав, що підозри ОСОБА_1 про самовільне підключення відповідачем до електромережі нічим не підтверджені. У позивачки існують неприязні відносини з відповідачем, хоча він є її рідним сином. Також представник відповідача вважає, що позивачкою не доведено спричинення моральної шкоди, не обґрунтовано розмір моральної шкоди з посиланням на докази та відсутні докази протиправності дій ОСОБА_2 та його вини у спричиненні такої шкоди.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведені її твердження, що вона не мала доступу до свого житла, в цьому їй умисно перешкоджав відповідач і що тільки відповідач користувався комунальними послугами та саме він порушив Правила користування електричною енергією, тоді як для застосування регресу (ст. 1191 ЦК України) повинні бути доведені винувата поведінка або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду. Також суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтовуючи вимоги про стягнення сплаченої позивачкою заборгованості на користь ПрАТ "Миколаївська ТЕЦ" і ТОВ "Місце для людей", ОСОБА_1 не посилалась на їх відшкодування пропорційно частці у власності або праву на проживання і взагалі на будь-яку норму права.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвоката Істоміна К.В. -посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Зазначала, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач в порядку спадкування набув право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , докази чого було надані суду. Таким чином суд першої інстанції мав застосувати норми ст. 322, 360, 526, 544 ЦК України, п. 5 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», врахувати висновки Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц та задовольнити позов. Крім того представник ОСОБА_1 вважала помилковим висновок суду про недоведеність тієї обставини, що позивачка проживала у спірній квартирі, а житлово-комунальними послугами користувався тільки відповідач, оскільки таке спростовується доданими до позову актами про проживання позивачки зі своїм чоловіком на дачі, акт про проживання в квартирі відповідача за підписами сусідів. Крім того в позові зазначалось, що у зв`язку з перешкодами, які відповідач чинив позивачці у вселенні в квартиру вона була вимушена звернутись з відповідним позовом до суду, однак у зв`язку з тим, що їй вдалось вселитись до ухвалення рішення у справі, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2021 року було закрито провадження у справі. За такого, на думку апелянта, рішення суду не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Савицька О.Е. - просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2024 року без змін. Зазначала, що позивачка мала доступ до квартири, зокрема у вказаній квартирі мешкає мати позивачки, яка могла відчинити їй двері, про зміну замків позивач не вказувала. Безоблікове споживання електроенергії в квартирі було виявлено саме під час мешкання позивачки в квартирі, доказів того, що це підключення було здійснено саме відповідачем або з його дозволу немає. Щодо стягнення моральної шкоди представник ОСОБА_4 зазначала, що позивачка не обґрунтувала її розмір, не вказала у чому виражались її страждання, їх тривалість, розмір заявленої суми стягнення моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості. Також позивачкою не надано належних доказів стосовно сплати заборгованості за теплопостачання та перед ТОВ «Місто для людей», так як з наданих квитанцій незрозуміло з чого складаються ці суми. До того ж не вказано чого ці суми позивачка бажає стягнути повністю, тоді як за відповідачем визнано право власності лише на частку квартири. 
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1  на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №3048, придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2023 року у справі № 489/6430/20, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є спільним майном, придбаним ОСОБА_1 у шлюбі разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Вказаним судовим рішенням було також встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_5 , а тому визнав за ним право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .
Право власності відповідача на 1/4 частину вказаної квартири було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.
Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з пунктами 3, 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції на час звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом) споживач зобов`язаний забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною третьою статті 9 вказаного Закону передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17.
Сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Послуги з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території є послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири.
Як зазначив Верховний суд у постанові від 02.04.2020 року у справі №757/29813/17-ц, непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. 
З огляду на викладене, з відповідача як з власника частки квартири підлягають стягненню на користь позивачки частка сплачених останньою коштів на погашення заборгованості з оплати послуг з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території.
Твердження відповідача, що позивачка не надала суду належного розрахунку витрат на сплату комунальних послуг є безпідставними, оскільки понесені останнім витрати на утримання квартири підтверджені належними доказами, зокрема, відповідними квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг: за теплопостачання – 16 440 грн 52 коп. (квитанція від 11.10.2021р.), за утримання будинку і прибудинкової території – 12 612 грн 20коп. (квитанція від 09.09.2021 р.) (а.с. 53).
При цьому доказів оплати вказаних послуг відповідачем суду не було надано і ОСОБА_2 на таке не посилався.
Також апеляційний суд враховує, що, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного м. Миколаєва від 11.03.2021 р. у справі №489/4651/20 з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 була стягнута в солідарному порядку заборгованість зі сплати послуг за теплопостачання станом на 01.05.2020 року в розмірі 25 216 грн 80 коп., проте відповідачем не було надано яких-небудь доказів сплати ним коштів на виконання вказаного рішення.
За таких обставин, позовні вимоги про стягнення  ОСОБА_1  про стягнення з ОСОБА_2  відшкодування витрат на утримання квартири підлягають частковому задоволенню: в розмірі 7 263грн18коп. (4 110 грн 13 коп. за теплопостачання + 3 153 грн 05 коп. за утримання будинку і прибудинкової території).
При цьому колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні даних позовних вимог у повному обсязі на те, що ОСОБА_1 не навела нормативно-правового обґрунтовування цих вимог і не посилалась на їх відшкодування пропорційно частці у власності або праву на проживання.
Так, у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін та з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Щодо вимог про стягнення збитків, спричинених сплатою штрафних санкцій за безоблікове користування електроенергією, то колегія суддів приймає до уваги, що з огляду на вищевикладені вимоги закону відповідачі як співвласники квартири несуть відповідальність за порушення правил користування електроенергією та є відповідальними а збитки, завдані електропостачальнику в результаті безоблікового використання електроенергії, що подається в належну їм на праві спільної часткової власності квартиру. 
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 25.06.2021 року електроустановку належної відповідачам квартири  АДРЕСА_1  оглянули представники «Миколаївобленерго», де виявили самовільне підключення електропроводок прихованим способом, про що був складений відповідний акт про порушення №К 8931 від 25.06.2021 року. Також у квартирі було відключене електропостачання. За вказаним актом була розрахована сума збитків в розмірі 29 642 грн 30 коп., а також вартість відключення електроспоживання – 383 грн 27 коп. та його підключення – 730 грн 39 коп, разом – 30 755 грн 96 коп. Згідно наданих позивачкою квитанцій вказана сума була нею повністю сплачена. Відповідач доказів своєї участі у вказаних витратах не надав і на таке не посилався.
В свою чергу, позивачкою не було доведено належними, достатніми та переконливими доказами, що самовільне підключення електропроводки, яке було виявлено 25.06.2021 року, сталося саме внаслідок неправомірних дій відповідача. 
За такого колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 сплачених нею збитків, спричинених безобліковим споживанням електроенергії, підлягають частковому задоволенню – в розмірі, пропорційному до частки відповідача у праві власності на квартиру - 7 688 грн 99 коп. 

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного.
Так, за змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частиною першою статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди протиправним діями відповідача.
З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не можуть бути задоволені через недоведення усіх складових деліктної відповідальності.
Таким чином, оскаржуване рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про часткове задоволення позову. 
Отже апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За такого, з огляду на результати апеляційного розгляду справи, з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  підлягає стягненню відшкодування судового збору за позовну заяву і апеляційну скаргу пропорційно до задоволених позовних вимог (21 %) в загальному розмірі 476 грн 70 коп. (190 грн 70 коп. + 286 грн 00коп.). 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Істоміною Катериною В`ячеславівною, задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_2 ) відшкодування витрат на утримання квартири в розмірі 7 263грн18коп. (сім тисяч двісті шістдесят три гривні вісімнадцять копійок).
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  збитки в розмірі 7 688 грн 99 коп. (сім тисяч шістсот вісімдесят вісім гривень дев`яносто дев`ять копійок).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування судового збору за позовну заяву і апеляційну скаргу в розмірі 476 грн 70 коп. (чотириста сімдесят шість гривень сімдесят копійок). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                В.В. Коломієць

Судді:                                                                         Н.В. Самчишина

                                                           О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2024 року