УХВАЛА
 
20 травня 2024 року
м. Київ
справа № 367/2269/23
провадження № 51-2537 ск 24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
перевіривши касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 8 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року щодо засудженого  ОСОБА_8 ,
установила:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаних судових рішень у  касаційному порядку.
Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано положень пунктів 4, 5 ч. 2, ч. 3 цієї норми процесуального права.
Згідно із законодавчими приписами у касаційній скарзі зазначається правове обґрунтування заявлених вимог, адже суд касаційної інстанції (далі - Суд) є судом права, а не факту і наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорювані рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, з урахуванням також ст.  436 цього Кодексу.
На зазначене скаржником не було зважено.
Як убачається зі змісту поданої скарги, у ній її автор, заперечуючи справедливість заходу примусу через звільнення від його відбування, правильність вирішення цивільних позовів, просить скасувати оспорюванні рішенняі призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Однак при цьому скаржник не наводить обґрунтування саме неправильного застосування інституту умовного звільнення у  конкретному кримінальному провадженні, з огляду на принцип індивідуалізації, особливості ст. 75 Кримінального кодексу України, якою регулюються не вид й розмір покарання, а спосіб його відбування, а також на дискреційні повноваження суду.
Крім того, представник потерпілих не зазначає аргументів, котрі би свідчили, що судами попередніх інстанцій при вирішенні цивільних позовів не було додержано положень статті 127-129 КПК, якими регламентовано відшкодування шкоди у  кримінальному провадженні.
Водночас попри те, що оспорюваний вирок переглядався в порядку апеляційної процедури, у касаційній скарзі не викладено в аспекті статей 404, 405, 412, 413, 419 КПК обґрунтування допущення судом апеляційної інстанції таких порушень норм права, які є істотними і тягнуть за собою обов`язкове скасування ухвали. Скаржник також не вказує яких доводів потерпілої сторони не розглянув суд апеляційної інстанції і не дав на них відповідей.
Разом із цим заявлена в касаційній скарзі вимога про скасування вироку й ухвали із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції є суперечливою та не узгоджується зі ст. 436 КПК (повноваження Суду за наслідками розгляду скарги).
Відповідно до ч. 3 ст. 427 вказаного Кодексу, якщо особа не бажає брати участі у  касаційному розгляді, вона зазначає про це в касаційній скарзі. Проте подана касаційна скарга не містить жодних застережень щодо цієї обставини.
Оскільки касаційна скарга не відповідає положенням ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
Ураховуючи викладене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів
постановила:
Касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 8 листопада 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 7 лютого 2024 року щодо засудженого    ОСОБА_8 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                         ОСОБА_9