П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/13205/23	

                                                                                                                                                               Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.
                                     Місце ухвалення рішення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо невиплати ОСОБА_1 всіх неоспорюваних належних при звільненні сум (часткового місячного грошового забезпечення за фактично відпрацьований час, компенсації за 11 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки), додаткової винагороди під час дії воєнного стану за 31 день за постановою КМУ №168) у день звільнення 01.05.2023 року у розмірі 20083.14 гривень;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх неоспорюваних належних при звільненні сум тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по день фактичного розрахунку 16.06.2023 року;
- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати всіх неоспорюваних належних при звільненні сум тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по день фактичного розрахунку 16.06.2023 року у сумі 44702,63 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції (далі – ДПП) “По особовому складу” від 01.05.2023 року No503o/с позивача було звільнено зі служби в поліції. У день звільнення 01.05.2023 року відповідач не виплатив всіх сум, що належали позивачу при розрахунку.
Позивач у позовній заяві вказує, що 01.05.2023 року він працював, отримав наказ про звільнення та ознайомився з ним 01.05.2023 року, проте остаточний розрахунок був проведений 15.05.2023 року, тобто через 14 днів.
Позивач зазначає, що 16.05.2023 року від Відповідача отримав відповідь на запит за No394зі у вигляді розрахункового листа за квітень та травень 2023 року та відомість про грошове забезпечення з 01.01.2023 по 01.05.2023 року, у яких надано інформацію, що у день звільнення, відповідач не здійснив остаточний розрахунок та не виплатив всіх сум. У період з 01.05.2023 року по 16.06.2023 року відповідач зарахував на його картковий рахунок 3 платежі що стосуються грошового забезпечення: 12.05.2023 року у сумі 9915,4 гривні – часткове місячне грошове забезпечення з компенсацією за невикористану відпустку за 11 днів; 15.05.2023 року у сумі 9850 гривень – додаткову винагороду поліцейським під час дії воєнного стану на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року N 168 за 30 днів квітня 2023 року; 16.06.2023 року у сумі 317,74 гривень – додаткову винагороду поліцейським під час дії воєнного стану на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року N 168 за 1 день травня 2023 року.
Враховуючи викладене, вказує позивач, відповідач не виплатив зі своєї вини належних йому сум у строки, визначені статтею 116 КЗПП і несе відповідальність у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за 46 днів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо невиплати ОСОБА_1 всіх неоспорюваних належних при звільненні сум у день звільнення та щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по 16.06.2023 року.
Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по 16.06.2023 року у сумі 24136,26 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині визначення суми, яка підлягає виплаті, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення про зобов`язання  нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати всіх неоспорюваних належних при звільненні сум тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по день фактичного розрахунку 16.06.2023 року у сумі 44702.63 грн.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції протиправно вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 24136,26 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника (44702,34*0,54). Вказав, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 і помилково не враховано, що передбачена цим актом додаткова винагорода виплачується щомісяця пропорційно відпрацьованим дням у відповідному місяці, а отже ця виплата носить постійний характер та підлягає врахуванню під час визначення одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби. Вважає, що додаткова винагорода підлягає врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Департаменті патрульної поліції з 07.11.2015 року до 01.05.2023 року на посаді інспектора відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, мав спеціальне звання капітан поліції та відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції “По особовому складу” від 01.05.2023 року №503o/с позивача було звільнено зі служби в поліції.
Позивач звернувся до відповідача із заявою, у відповідь на яку отримав лист від 23.06.2023 року №526зі/41/5/05-2023, в якому зазначено: “...Відповідно до наказу ДПП від 01.05.2023 № 503o/c на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14443/22 скасовано наказ ДПП від 22.12.2022 № 1568о/с про Ваше поновлення на посаді інспектора відділу безпеки дорожнього руху управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції та передбачено виплату грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році.
Виплату грошового забезпечення за травень 2023 року на суму 10066 (десять тисяч шістдесят шість) грн 74 коп. (у тому числі компенсації за невикористану відпустку - 8971 (вісім тисяч дев`ятсот сімдесят одна) грн 23 коп.)) здійснено відповідно до платіжної інструкції від 10.05.2023 № 2727.
Зважаючи на викладене, остаточний розрахунок при звільненні з Вами проведено 12 травня 2023 року. Згідно з пунктами 7 і 11 Порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським на період дії воєнного стану, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ від 28 листопада 2022 року № 775, виплата додаткової винагороди поліцейським здійснюється на підставі наказів керівників органів (підрозділів) поліції за місцем постійного проходження служби поліцейського, де він призначений на штатну посаду.
Видання наказу про виплату додаткової винагороди поліцейським здійснюється протягом поточного розрахункового місяця за попередній.
Інформуємо, що відповідно до наказів ДПП від 12.05.2023 № 5720/с та від 15.06.2023 № 7240/с Вам виплачено додаткову винагороду з 01.04.2023 до 30.04.2023 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. та за 01.05.2023 - 322 (триста двадцять дві) грн 58 коп. (розрахункові листи за травень-червень 2023 року додаються)”.
Як стверджує позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, Департаментрс патрульної поліції зараховано на картковий рахунок позивача: 
- 12.05.2023 року у сумі 9915,4 гривні – часткове місячне грошове забезпечення з компенсацією за невикористану відпустку за 11 днів; 
- 15.05.2023 року у сумі 9850 гривень – додаткову винагороду поліцейським під час дії воєнного стану на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 за 30 днів квітня 2023 року; 
- 16.06.2023 року у сумі 317,74 гривень – додаткову винагороду поліцейським під час дії воєнного стану на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 за 1 день травня 2023 року.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 всіх неоспорюваних належних при звільненні сум (часткового місячного грошового забезпечення за фактично відпрацьований час, компенсації за 11 календарних днів невикористаної частини чергової оплачуваної відпустки), додаткової винагороди під час дії воєнного стану за 31 день за постановою КМУ №168) у день звільнення 01.05.2023 року у розмірі 20083.14 гривень та щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх неоспорюваних належних при звільненні сум тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по день фактичного розрахунку 16.06.2023 року протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, прийшов до висновку, що позивач має право на отримання компенсації затримки розрахунку за період з 02.05.2023 року (наступний день після прийняття наказу №503 о/с) по 16.06.2023 року (день фактичного розрахунку) у розмірі 24136,26 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, оскільки з позивачем на день його звільнення не було проведено усіх необхідних розрахунків.
При цьому вказав, що додаткова винагорода не належить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, які враховуються при обчисленні середньоденного грошового забезпечення.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з апеляційної скарги апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у включенні до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється сума одноразової грошової допомоги при звільненні додаткової винагороди, виплату якої передбачено    постановою КМУ від 28.02.2022 № 168
Так, на виконання    Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні»    та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято    постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168    (далі - Постанова № 168).
Відповідно до п.1 Постанови № 168 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 Постанови № 168 визначено, що ця    постанова    набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої    постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, Міністром оборони України надіслана телеграма від 25.03.2022 № 248/1298, пунктом 2 якої передбачалося, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам вищих військових навчальних закладів і військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) встановлювати виплату щомісячної додаткової винагороди (пропорційно із розрахунку на місяць) в розмірах:
100000 грн - військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (пропорційно часу участі у таких діях або заходах);
30000 грн - іншим військовослужбовцям (із дня призову (прийняття) на військову службу до дня виключення із списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби).
Пунктами 5, 6 вказаної Телеграми передбачено, що виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) - особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, додаткова винагорода, яка передбачена    постановою КМУ від 28.02.2022 №168, не має регулярного характеру та виплачується на підставі наказів командирів (начальників) за наявності певних умов, а саме: - на період дії воєнного стану; - пропорційно часу участі в інших заходах в умовах особливого періоду.
Тобто, вказана додаткова винагорода виплачується лише у період дії воєнного стану, тобто має тимчасовий характер, а її розмір не є сталим та визначається наказами командирів (начальників) в сумі до 30000, 00 гривень.
Крім того, на час виникнення спірних правовідносин жодним нормативно-правовим актом не передбачено включення до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, а отже суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.
При цьому, колегія суддів не приймає посилання апелянта на правові висновки суду апеляційної інстанції, оскільки застосуванню судоми апеляційної інстанції на підставі ч.5 ст. 242 КАС України  підлягають правові всинови викладені у постановах Верховного Суд
Також, спірними питаннями у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень    статті 117 КЗпП України та її розрахунок з урахуванням істотності частки.
Відповідно до абзацу 1    статті 3 КЗпП України    законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно    статті 4 КЗпП України    законодавство про працю складається з    Кодексу законів про працю України    та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього
Відповідно до частини першої    статті 47 КЗпП України    власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Згідно    статті 116 КЗпП    при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами    статті 117 КЗпП    в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей    116    та    117 КЗпП    як таких, що є загальними.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 та в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа №120/3857/19-а).
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до    статті 117 Кодексу законів про працю України, але у редакції чинній до 19.07.2022, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі        № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого    статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого    статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, про неврахування яких наголошує позивач у касаційній скарзі.
Саме крізь призму вказаних підходів, керуючись правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц та Верховного Суду у справі № 480/3105/19 суд першої інстанції і вирішив цей спір.
Проте, колегія суддів зауважує, що вказаний підхід Верховного Суду до застосування    статті 117 Кодексу законів про працю України    в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.
Означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З 19.07.2022    стаття 117 Кодексу законів про працю України    діє у редакції, викладеній згідно із    Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.
Відповідно до    статті 117 Кодексу законів про працю України    у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі                                                 № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 і у справі 360/380/23 від 10.04.2024 року і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100    (далі - Порядок № 100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Згідно наданої довідки наданої відповідачем щодо грошового забезпечення, позивач отримав наступні суми за останні 2 місяці перед звільненням: березень 2023 року – 28038,43 гривень (31 календарний день); квітень 2023 року – 31241,19 гривень (30 календарних днів).
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що у березні позивачу виплачено грошову допомогу відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року у розмірі 3571,43 грн, а у квітні позивачу виплачено грошову допомогу відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року у розмірі 6774,19 грн.
Так, середньоденний заробіток позивача обчислюється без врахування виплаченої грошову допомогу відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року становить (59279,62-3571,43-6774,19)/61=802,20 грн.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Затримка у розрахунку утворилася за період з 02.05.2023 по 16.06.2023, що складає 46 календарних днів.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 36901,20 грн. (46 днів х 802,20 грн).
Суд першої інстанції вказав, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 24136,26 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника (44702,34*0,54) та посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції протиправно вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 24136,26 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника (44702,34*0,54)
Так, колегія суддів зазначає, що з урахуванням практики Верховного Суду, належить враховувати приписи чинної редакції    статті 117 Кодексу законів про працю України    щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року №360/380/23, від 28.06.2023 у справі         № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по 16.06.2023 року у сумі 36901,20 грн, без застосування зменшення суми та врахуванням істотності частки, що помилково не встановлено судом першої інстанції.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. (ч.2 ст.317 КАС України)
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність достатніх та необхідних підстав для часткового задоволення цього позову, водночас помилково застосував зменшення суми з урахуванням істотності частки, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інситанції в частині визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частин в наступній редакції:
Зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні тривалістю 46 календарних днів з 02.05.2023 року по 16.06.2023 року у сумі 36901,20 грн.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5    статті 328 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлений 14 травня  2024 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук  

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                           І.Г. Ступакова