Дата документу 03.04.2024 Справа № 336/7600/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/7600/22                  Головуючий у 1-й інстанції: Карабак Л.Г.
Провадження №22-ц/807/589/24                         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс груп», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна про визнання договору про відступлення прав недійсним, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позовом  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс груп», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна про визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним.

На обґрунтування позову зазначила, що 18 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №010/17-16/60/1, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 91 000 доларів США, яка зобов`язалася повернути зі сплатою процентів 13,5% річних за користування кредитом на строк до 17 березня 2023 року, у порядку і на умовах, визначених цим договором. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань на вказаним кредитним договором 18 березня 2008 року між нею та банком було укладено договір іпотеки №010/17-16/62/2, посвідчений 18 березня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим № 4248, предметом якого є нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 
25 червня 2020 року, АТ «Райффайзен Банк Аваль» та Акціонерним товариством (далі – АТ) «Оксі Банк» уклали договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року та договір про відступлення прав за Договором іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року, посвідчений 18 березня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №4248, за умовами яких первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату новому кредитору АТ «Оксі Банк» право вимоги до нього як позичальника і майнового поручителя за кредитним договором та іпотечним договорами від 18 березня 2008 року. 
Згідно цього договору, у зв`язку з укладенням Сторонами Договору відступлення прав вимоги від 25 червня 2020 року за кредитним договором №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником ОСОБА_3 (боржник), іпотеко держатель передає, а Новий Іпотекодержатель приймає всі права за Договором іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» як Іпотекодержателем та ОСОБА_1 (як Іпотекодавцем) і посвідченим 18 березня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №4248, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Кредитного договору. З моменту укладення цього Договору Новий кредитор набуває статусу Іпотекодержателя за Договором Іпотеки. 
Предметом Іпотеки за Договором іпотеки, право вимоги за яким відступається за цим Договором є нежитлова будівля, торгівельного павільйону літ.А, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
25 червня 2020 року, АТ «Оксі Банк» на підставі аналогічних договорів, відступило Товариству з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» право вимоги за договорами кредиту №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року та іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року. 
25 червня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 , уклали договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року та договір про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року, посвідчений 18 березня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №4248, з умовами яких ТОВ « ФК « Укрфінанс Груп» відступило за плату новому кредитору ОСОБА_2 право вимоги до нього як позичальника і майнового поручителя за кредитним договором №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року та іпотечним договором №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року.
Таким чином, 25 червня 2020 року, в один і той же день, та у одного і того ж нотаріуса, а саме – приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Черленюк Л.В., відповідач – АТ «Райффайзен Банк Аваль» фактично здійснив відступлення права вимоги за кредитним договором №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником – ОСОБА_1 та за Договором іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як Іпотекодержателем та ОСОБА_1 , як Іпотекодателем, через юридичні – АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», на користь ОСОБА_2 .. На підставі цього договору за ОСОБА_2 зареєстровано право іпотекодержателя.
      Вважає, що у даному випадку наявні передбачені законом підстави для визнання цих договорів недійсними, оскільки відступлення прав вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України. ОСОБА_2 діяв в супереч закону, оскільки він не має статусу фінансової установи, а фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги.
Наявність діючого договору, згідно якого ОСОБА_2 є Іпотекодержателем належного позивачу майна, суттєво обмежує можливість реалізації її прав як власника цього нерухомого майна, яка виступає предметом іпотеки у вказаному договорі.
Враховуючи викладений в останній редакції уточненої позовної заяви поданої до суду 21 квітня 2023 року до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна, позивачка просила:
- визнати недійсним, укладений 25 червня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» як Іпотекодержателем та ОСОБА_1 , як Іпотекодателем, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим №4248; який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Кредитного Договору №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року, посвідчений 25 червня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №716. Стягнути судові витрати солідарно з відповідачів (т.1 а.с.118-127).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2023рокускасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що в судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник просили позов задовольнити з підстав викладених в останній редакції позовної заяви, а саме: визнати недійсним укладений 25 червня 2020 року між ТОВ «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 договір про відступлення прав за договором іпотеки з підстав того, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договором на користь фізичної особи ОСОБА_2 можливе лише за однієї умови, а саме, якщо первісний кредитор –банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Проте, за обставин цієї справи первісний кредитор АТ « Райффайзен банк Аваль» не був позбавлений банківської ліцензії та не перебував у процедурі ліквідації, а тому ТОВ « ФК « Укрфінанс Груп» не могло відступати права вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_2 , оскільки таке відступлення на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України.. Оскільки таке відступлення за кредитним договором на користь ОСОБА_2 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ « ФК « Укрфінанс Груп» також не мало право. Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому його висновки про відсутність підстав для задоволення позову є невірними. Заявник зазначила, що суд першої інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі N 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі N 638/22396/14-ц, від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 та у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі N 308/1169/20.

Зазначає, що фактично, ОСОБА_2 , як колишній чоловік ОСОБА_1 , будучи як і вона, боржником за основним зобов`язанням, а саме за кредитним договором №010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року, який укладався саме в інтересах їхньої сім`ї, та на забезпечення якого у іпотеку було надано належне їй нерухоме майно, набув права Іпотекодержателя на підставі договору від 25 червня 2020 року, укладеного між ним та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та на підставі цього у подальшому намагався заволодіти належної їй нерухомістю. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , АТ « Райффайзен Банк» зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, АТ «Райффайзен Банк», АТ «Оксі Банк»,  ТОВ « ФК « Укрфінанс Груп», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Від АТ «Райффайзен Банк» на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності ( т. 2 а.с. 130-131).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України  ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності АТ «Райффайзен Банк», АТ «Оксі Банк»,  ТОВ « ФК « Укрфінанс Груп», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмила Василівна

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 ( боржник та іпотекодавець) не довела порушення її прав або охоронюваних законом інтересів вчиненням відповідачами оспорюваного правочину, зокрема, що в результаті укладення договору відступлення права вимоги обсяг її майнових зобов`язань, як власника іпотечного майна, змінився. Визнання договору про відступлення права вимоги недійсним, прямо впливає на права інших осіб (банків та фінансових установ). Тобто, повернення права іпотекодержателя банку, при чому або АТ «Райффайзен банк» або АТ «Оксі банк» суперечать їх інтересам, що зазначив представник АТ «Райффайзен банк» у відзиві. Договір укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 не обмежує можливість реалізації позивачкою її прав власника іпотечного майна, оскільки цей договір не вплинув на обсяг її прав іпотекодавця. ОСОБА_1 фактично не згодна із тим, що права іпотекодержателя перейшли до її колишнього чоловіка – ОСОБА_2 , проте обраний нею спосіб захисту не є належним, а наданий обсяг доказів не доводить її вимог. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 010/17-16/60/1, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 91 000 доларів США, яка зобов`язалася повернути зі сплатою процентів 13,5% річних за користування кредитом на строк до 17 березня 2023 року, у порядку і на умовах, визначених цим договором (т.1 а.с.83-87).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 18 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №010/17-16/62/2, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим номером №4248, предметом якого є нежитлова будівля, торгівельного павільйону літ.А, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а. с.92-94).

25 червня 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату новому кредитору АТ «Оксі Банк» право вимоги до ОСОБА_1 як позичальника за кредитним договором від 18 березня 2008 року № 010/17-16/60/1 (т.1 а.с.79-81).

25 червня 2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черенюк Л.В. за реєстровим номером №4248, в реєстрі зареєстровано за №711, за умовами якого первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату новому кредитору АТ «Оксі Банк» всі права вимоги за іпотечним договором № 010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року (т.1 а. с.8).

Цього ж дня між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером №4248, в реєстрі зареєстровано за №715, за умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» передало АТ «Оксі Банк» всі права вимоги за іпотечним договором № 010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року (т.1 а. с. 10).

25 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги № 25-06/20/1 за кредитним договором від 18 березня 2008 року № 010/17-16/60/1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером №4248, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» відступило за плату ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором від 18 березня 2008 року №010/17-16/60/1, за умовами якого: 
- кредитор (ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») відступає за плату новому кредитору ( ОСОБА_2 ) належні йому права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 березня 2008 року № 010/17-16/60/1, а новий кредитор приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором;
- новий кредитор сплачує вартість права вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором, при цьому, новий кредитор набуває статус правонаступника відповідно до чинного законодавства України, в тому числі у виконавчому провадженні, пов`язаному з правом вимоги.
- в дату відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та усі права і обов`язки кредитора за кредитним договором.

25 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим номером №4248, в реєстрі зареєстровано за №716, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» відступило за плату ОСОБА_2 право вимоги за договором іпотеки від 18 березня 2008 року №010/17-16/60/2, за умовами якого: 
- у зв`язку з укладенням сторонами Договору відступлення права вимоги №25-06/20/1 від 25 червня 2020 року за Кредитним договором № 010/17-16/60/1 від 18 березня 2008 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником – ОСОБА_1 , Іпотекодержатель передає, а Новий Іпотекодержатель приймає права вимоги за Договором іпотеки №010/17-16/60/2 від 18 березня 2008 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 нотаріально посвідченим, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Кредитного договору.
З моменту укладення цього Договору Новий кредитор набуває статусу Іпотекодержател за Договором іпотеки. Відступлення права вимоги за Договором іпотеки розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до Договору іпотеки. Предметом Іпотеки за Договором іпотеки, право вимоги за якими відступається за цим Договором є: 
- нежитлова будівля, торгового павільйону літ.А, загальною площею 98,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.12).

На підставі цього договору за ОСОБА_2 зареєстровано право іпотекодержателя 

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. 

Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). 

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17, провадження N 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до абзацу другого статті 1, частини першої статті 4 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки від 18 березня 2008 року) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша-третя статті 24 Закону України "Про іпотеку").

Щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року N 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон N 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону N 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону N 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону N 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року N 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону N 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону N 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі N 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження N 12-42гс22).

Статтею 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Поряд з цим, згідно з частиною третьою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як встановлено у частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У свою чергу згідно з абзацом 1 частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При цьому, право вимоги, яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість та реальну вартість.

Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.

Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення.

Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент в залежності від ряду обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Отже, сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі N 206/4841/20 (провадження N 14-55цс22, пункти 6.26, 6.27) викладені правові висновки про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У справі, яка переглядається, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 , таке право спочатку перейшло від АТ "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступника ВАТ «Райффайзен Банк Аваль) до АТ "Оксі Банк", а згодом від АТ "Оксі Банк" до ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп", яке у свою чергу відступило це право ОСОБА_2 . 

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вже зазначалося раніше, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь фізичних осіб можливе лише за однієї умови, а саме, якщо первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників.

Разом із тим, за обставинами цієї справи первісний кредитор (АТ "Райффайзен Банк Аваль") не був позбавлений банківської ліцензії та не перебував у процедурі ліквідації, а тому ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп" не могло відступити права вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_2 , оскільки у даному випадку таке відступлення на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України.

Враховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), а, як зазначено вище, таке відступлення на користь ОСОБА_2 було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп" також не мало права.

Однак наведеного суд першої інстанції  не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про правомірність укладеного між ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп" та ОСОБА_2   договору відступлення права вимоги за кредитним  договором та договором іпотеки, предмет іпотеки якого  забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому його висновки про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими.

До аналогічний висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2024 року у справі № 757/25074/20 провадження № 61-8019 св22.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки  ОСОБА_1  в останній редакції уточненої позовної заяви просить визнати недійсним лише  договір про відступлення права  вимоги за договором іпотеки, предмет якого  забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором, відступлення прав за яким на користь ОСОБА_2 є неможливим, тому колегія суддів визнає недійним лише вищезазначений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, оскільки розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. 

Відповідно до частин першої, четвертої статті 376 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 367 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наведених вище підстав.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Щодо судових витрат.
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.
За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 908 грн, за подання апеляційної скарги – 1488, 60 грн, всього – 2396, 60 грн (908,00 грн + 1488, 60 грн), які підлягають стягненню з відповідачів ТОВ "ФК "Укрфінанс Груп" та ОСОБА_2 на користь позивача у рівних частинах - по 1198, 30 грн (2396, 60 грн / 2) з кожного.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2023 року у цій справі  скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір від 25 червня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінанс Груп" та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмилою Василівною, зареєстрований в реєстрі за N715, про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18 березня 2008 року № 010/17-16/60/2, укладеним між Відкритим акціонерним товариством « Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінанс Груп" на користь ОСОБА_1 1198 (одна тисяча сто дев`яносто вісім) грн 30 коп судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної скарги.

         Стягнути із  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 1198 (одна тисяча сто дев`яносто вісім) грн 30 коп судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання позовної заяви, апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 04 квітня 2024 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С. 	Маловічко С.В.