ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

14 травня 2024 року 	м.Суми	

Справа №584/808/23 
Номер провадження 22-ц/816/526/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Рунова В. Ю. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
у присутності представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Служенко Ольги Вікторівни 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Ординат Зоєю Анатоліївною,
на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 19 жовтня 2023 року у складі судді Данік Я.І., ухвалене в м. Путивль Сумської області, повний текст рішення складено 30 жовтня 2023 року,
в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,
в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Ординат З.А. звернулася до суду із вказаним позовом.
Свої вимоги мотивувала тим, що 12 січня 2023 року вона дізналася про зняття її з реєстрації за заявою власника житла за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 23 липня 1999 року по 17 січня 2022 року. Від шлюбу мають малолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За вказаною вище адресою вона була зареєстрована з 04 липня 2001 року та весь час проживала в цій квартирі. Власником житла є батько її колишнього чоловіка - відповідач по справі. Після зняття її з реєстрації задля перешкоджання її проживанню у вказаному житлі були змінені замки. Відповідач разом з її колишнім чоловіком почали всіляко перешкоджати їй входити до квартири та бачити дітей.
Жодного рішення про виселення її з житла компетентним органом, тобто судом не приймалося. Вважає, що колишній член сім`ї власника квартири має право сервітуту щодо житла і може бути позбавлений його лише за наявності передбачених законом випадків і виключно в судовому порядку. Крім того, у вказаному приміщенні продовжує проживати її малолітня дитина ОСОБА_2 , і це спричиняє негативні наслідки для виконання її батьківських прав.
Посилаючись на вказані обставини, просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом її вселення до будинку АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 19 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Ординат З.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; вирішити питання про розподіл судових витрат.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивач та відповідач фактично на час зняття позивачки з зареєстрованого місця проживання, були членами однієї сім`ї, що слід враховувати при виборі норм матеріального права. 
Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин, передбачених ч. 2 ст. 405, ч. 2 ст. 406 ЦК України, ч. 3 ст. 116 ЖК України.
Наголошує на тому, що при вирішенні питання правомірності примусового виселення особи слід враховувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21.
В матеріалах справи відсутні будь-які судові рішення з приводу її виселення з вказаного будинку. 
Також у зв`язку з примусовим незаконним виселенням позивачки малолітня дитина позбавлена вільного спілкування, побачення, виховання її матері, що прямо суперечить приписам Конституції України, Конвенції про права дитини, СК України, Закону України «Про охорону дитинства».
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.
Заслухавши думку представника відповідача, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 23 липня 1999 року по 17 січня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 17-18). Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23; 25).
Позивачка з 04 липня 2001 року по 11 січня 2023 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).
За цією ж адресою зареєстровані малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 24; 26).
Власником будинку АДРЕСА_1 є відповідач по справі - ОСОБА_1 (а.с.82).
Листом Управління «ЦНАП» Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області №07-07/30 від 20 січня 2023 року ОСОБА_2 повідомлено, що 11 січня 2023 року її було знято з реєстрації по АДРЕСА_1 за заявою власника житла, згідно з п.п. 2 п. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п.п.5 п.50 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», про що її було проінформовано 11 січня 2023 року засобами телефонного зв`язку (а.с.21).
Відповідно до листа ВП №2 (м.Путивль) №Я-5а/з-/60/01-2023 від 29 червня 2023 року за період з 01 січня 2021 року по 16 червня 2023 року зареєстровані неодноразові звернення ОСОБА_3 щодо колишньої дружини - ОСОБА_2 , та її брата ОСОБА_5 , а також неодноразові звернення ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_2 (а.с. 44-47).
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 червня 2023 року за адресою реєстрації позивачки в квартирі АДРЕСА_2 на момент обстеження проводяться будівельні та ремонтні роботи. На момент обстеження малолітній ОСОБА_4 в помешканні не проживає (а.с. 48). За вказаною адресою позивачка зареєстрована на підставі нотаріально посвідченої заяви-згоди власника - ОСОБА_7 (а.с. 126).
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 червня 2023 року в квартирі АДРЕСА_3 , в якій на момент обстеження проживає ОСОБА_2 , позивач у справі, та її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , створені належні умови для проживання та розвитку дітей (а.с. 49).
Позивачкою надано копії квитанцій за сплату послуг за газ за ОСОБА_1 за період 2016-2017 років, які вона сплачувала з власного банківського рахунку, а також квитанцію про купівлю телевізору «LG», який з її слів придбаний для будинку АДРЕСА_1 (а.с.117-125).
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 пояснили, що позивачка тривалий час проживала у будинку відповідача на другому поверсі разом зі своєю сім`єю - чоловіком та дітьми, а відповідач разом зі своєю дружиною проживав на першому поверсі. На теперішній час позивачка у будинку відповідача не проживає.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на теперішній час у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом з нею у кв. АДРЕСА_2 , на користування якою позивачка має право на підставі довіреності від власниці квартири ОСОБА_7 від 13 січня 2022 року та зареєстрована у вказаній квартирі з 07 червня 2023 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не була членом сім`ї власника будинку, на даний час вона не є і членом сім`ї його сина, оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, та вона має інше місце проживання, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК України був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно приписів п.п.2 п.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. 
Відповідно до п.п.5 п.50 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачка та відповідач на час зняття позивачки з зареєстрованого місця проживання були членами однієї сім`ї.
Встановивши, що ОСОБА_2 вселилася у спірний будинок як дружина ОСОБА_3 , батько якого - відповідач по справі ОСОБА_1 як єдиний власник цього житла ніколи не був членом їх сім`ї, оскільки до членів його сім`ї відноситься лише його дружина, з якою він пов`язаний спільним побутом, та вони мали взаємні права та обов`язки, вели спільний сімейний бюджет окремо від сім`ї їхнього сина ОСОБА_3 , та шлюб між позивачкою та сином відповідача - ОСОБА_3 розірвано за рішенням суду, тобто на даний час ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї ОСОБА_3 , а не відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про вселення до спірного житла з огляду на те, що інтереси відповідача як власника та користувача спірного житла перевищують інтереси позивачки як колишнього члена сім`ї його сина, в якої припинилися правові підстави користування чужим майном та яка забезпечена іншим житловим приміщенням.
Відповідач як власник спірного житла скористався своїм правом та за його заявою 11 січня 2023 року позивачку було знято з реєстрації місця проживання з адреси АДРЕСА_1 на підставі підпункту 2 п. 1 ст. 18 «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Крім того, позивачка на даний час має інше місце проживання, в якому вона зареєстрована з 07 червня 2023 року. А та обставина, що старша дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає зі своїм батьком у спірному житлі не свідчить, що позивачка не може здійснювати щодо неї свої батьківські обов`язки.
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування або зміни ухваленого рішення. 
Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1,4; 381-382; 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Ординат Зоєю Анатоліївною, залишити без задоволення.
Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 19 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 15 травня 2024 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   В. Ю. Рунов