ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/16833/23                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 травня 2024 року                                                                       м. Київ

  Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
          головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
   У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департамента боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України,   у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку;
зобов`язати Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Позов мотивовано тим, що бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, є протиправною та порушує його права і соціальні гарантії.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 р. адміністративний позов задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку.
Зобов`язано Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2024 відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача та призначено до розгляду у письмовому провадженні на 22.05.2024.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в Департаменті боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України з 05.11.2020  до 10.02.2023 на посадах в управлінні боротьби з наркозлочинністю в Чернігівській області.
08.02.2023, відповідно до наказу Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України №40о/с, позивача було звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію». Однак, при звільненні з позивачем повного розрахунку проведено не було.
При звільненні позивачу не було нараховано та не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2022 рік у кількості 34 доби та невикористану частину щорічної оплачуваної відпустки за 2021 рік у кількості 19 діб. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.06.2023, яке набрало законної сили, у справі № 620/3859/23 бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки визнана протиправною і Відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 53 дні невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2021, 2022 роки.
07.10.2023 на картковий рахунок позивача від відповідача надійшли грошові кошти у сумі 28763,67 грн.
На адресу відповідача було направлено адвокатський запит № 451 від 07.10.2023 з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (тобто починаючи з 11.02.2023 року але не більш як за шість місяців), відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідач, листом № 452Лк/40/01-2023 від 18.10.2023, повідомив, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.06.2023 року у справі 620/3859/23 не зобов`язано Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки. При цьому довідку про середньомісячний заробіток Позивача надано не було аргументуючи тим, що в Національній поліції відсутні нормативно-правові акти, які регламентують розрахунок середніх розмірів складових грошового забезпечення. Фактично, даною відповіддю Позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.
Не погодившись з цим, позивач звернувся до суду з позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що повністю остаточний розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення - 10.02.2023, а через майже 7 місяців - 07.10.2023, тому бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, є протиправною, відтак, слід зобов`язати Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Натомість, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що у відповідача був відсутній обов`язок сплачувати грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, тому відсутня вина роботодавця, що у силу норм КЗпП позбавляє обов`язку нарахувати/виплатити середній заробіток за час затримуи розрахунку. Також, вказано на                             неспівмірності суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з сумою, виплаченою із затримкою та незастосуванні судом формули визначення суми компенсації з поєднанням суми майнових втрат.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, відповідно до норм ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Також відповідно до ст. 117 Кодексу у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку року але не більш як за шість місяців.
Обов`язок роботодавця розрахуватися у день звільнення по всім сумам, що належать працівникові закріплений у ст. 116 Кодексу законів про працю України. 
Відповідно до ст. 117 КЗпП, передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме обов`язок виплатній працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової дотомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, з огляду на не врегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським га членам їхніх сімей при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожне го виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тож, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України, є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Під час розгляду данного спору в суді першої інстанції досліджено, що повністю остаточний розрахунок з позивачем було проведено не в день звільнення - 10.02.2023, а через майже 7 місяців - 07.10.2023, що є підсатвою для сплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
Отже, як правильно виснував суд першої інстанції, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Обов`язок виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні покладено саме на роботодавця, тож, якщо позивача звільнено зі служби, тобто припинено трудові правовідносини, за наказом відповідача, то і обов`язок виплатити належне позивачу грошове забезпечення в тому числі і компенсацію за невикористані відпустки, як і наслідки за неналежне виконання цього обов`язку, теж покладено на нього.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що бездіяльність Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, є протиправною.
У контексті доводів апеляційної скарги про те, що у відповідача був відсутній обов`язок сплачувати грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, тому відсутня вина роботодавця, що у силу норм КЗпП позбавляє обов`язку нарахувати/виплатити середній заробіток за час затримуи розрахунку, колегія суддів наголошує, що вказане питання вже було предметом спору в справі № 620/3859/23, рішення в якій набрало законної сили, тож, відсутні підстави для надання переоцінки питанню виплати грошової компенсації позивачу за дні невикористаної відпустки, оскільки в цій частині спір вже вирішений судом.
Також, не підлягають врахуванню й доводи апелянта про неспівмірність суми присудженого та належного до виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку з сумою, виплаченою із затримкою та незастосуванні судом формули визначення суми компенсації з поєднанням суми майнових втрат, позаяк, позивачем не ставилось предметом спору конкретна сума компенсації, а вказувалось на необхідність захисту прав в цій частині, крім того, суд розглядаючи спір в межах предмету та підстав позову, не виходив за межі спору, натомість, зобов`язав Департамент боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців, що належить до дискреційних повноважень відповідача. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. У іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції не перевірялось.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                                 О.М. Ганечко

Судді                                                                                                              В.В. Кузьменко

                                                                                                                   Я.М. Василенко