ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 369/8410/20
провадження № 61-4480св23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Свириденко Анатолій Михайлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у складі колегії суддів Ігнатченко Н. В., Мережко М. В., Савченка С. І. та касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шутий Дмитро Сергійович, на постанову Київського апеляційного суду   від 17 січня 2024 року у складі колегії суддів Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Свириденко А. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко О. А., про визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування записів про реєстрацію нерухомого майна.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, загальною площею 116,9 кв. м, та земельної ділянки, загальною площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
З реєстру речових прав їй випадково стало відомо, що будинок та земельна ділянка вибули з володіння без її відома, на підставі правочинів, яких вона ніколи не вчиняла, та довіреностей, які вона ніколи не підписувала.
Вважала, що спірне майно вибуло з її володіння поза її волею шляхом підроблення документів та незаконного втручання в державний реєстр власності на нерухоме майно, з якого незаконно виключили записи про її право власності на це майно. 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд 
- визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. від 20 травня 2020 року за реєстровим № 125 з моменту її вчинення; 
- визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А.М. від 20 травня 2020 року за реєстровим № 124 з моменту її вчинення; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. від 20 травня 2020 року за реєстровим № 125, та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. від 27 травня 2020 року за реєстровим № 3609 з моменту його вчинення; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. від 20 травня 2020 року за реєстровим № 124, та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. від 27 травня 2020 року за реєстровим № 3611 з моменту його вчинення; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. від 04 червня 2020 року за реєстровим № 4016 з моменту його вчинення; 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. від 04 червня 2020 року за реєстровим № 4018 з моменту його вчинення; 
- визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. від 04 червня 2020 року за реєстровим № 4029, з моменту його вчинення; 
- витребувати від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 належний їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2017 року за реєстровим № 292, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- витребувати від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2017 року за реєстровим № 293, земельну ділянку, загальною площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка); 
- скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи про право власності за ОСОБА_3 , за ОСОБА_4 , записи про державну реєстрацію іпотеки за № 36762580 від 04 червня 2020 року та запис про державну реєстрацію обтяжень № 36762655 від 04 червня 2020 року на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1389487232224); 
- скасувати у Державному реєстрі прав на нерухоме майно записи про право власності за ОСОБА_3 , за ОСОБА_4 , запис про державну реєстрацію іпотеки № 36762753 від 04 червня 2020 року, та запис про державну реєстрацію обтяжень № 36762808 від 04 червня 2020 року, на земельну ділянку, загальною площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1334893332224).
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від  02  березня 2023 року за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Витребувано від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 належні їй на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу від  22  листопада 2017 року житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). У задоволенні решти позову відмовлено.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з того, що житловий будинок та земельна ділянка вибули з володіння ОСОБА_1 не з її волі, шляхом відчуження на підставі договорів купівлі-продажу, укладених особою, яка не була уповноважена на це власником. 
Позивачка не могла скласти довіреність 20 травня 2020 року, оскільки перебувала за місцем свого фактичного проживання та реєстрації у м. Нова Каховка Херсонської області, тоді як довіреність посвідчена нотаріусом Київського міського нотаріального округу в місті Києві. 
На підставі статей 387, 388 ЦК України спірне майно підлягає витребуванню на користь позивачки з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Відмова у задоволенні позову про скасування запису про реєстрацію за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також записів про державну реєстрацію іпотеки та реєстрацію обтяжень на вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку, мотивована тим, що судове рішення про витребування майна на користь позивачки є підставою до внесення до державного реєстру запису про право власності ОСОБА_1 на належні їй житловий будинок та земельну ділянку.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачі надали докази перебування позивачки 20 травня 2020 року у м. Києві, що свідчить про можливість видачі від її імені оспорюваних довіреностей.
Крім цього, наданий позивачкою висновок від 15 січня 2021 року № 06/21 за результами проведення почеркознавчої експертизи складений експертом Фраймович Л. В. , яка не мала права здійснювати таку діяльність, оскільки на час його складення висновку була позбавлена свідоцтва на здійснення такого роду експертиз. 
Інші експертизи під час розгляду справи не проводились. ОСОБА_1 та її представник ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи.
Отже, позивачка не довела, що вона не підписувала довіреність на розпорядження своїм майном.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та аргументи учасників справи
29 березня 2023 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, в якій просив їх в частині задоволення позову скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 січня 2022 року справа   № 577/2223/20, від 07 грудня 2021 року справа № 905/902/20, від 14 квітня 2021 року справа № 753/6519/19, від 06 квітня 2020 року справа № 738/1452/17, від 21 квітня 2021 року справа № 760/10998/18, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права відповідно до пунктів 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга  ОСОБА_3  мотивована таким.
Суди попередніхінстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема, частину третю статті 7 Закону України «Про судову експертизу», статтю 204 ЦК України, та порушили норми процесуального права, а саме: частину першу статті 13, статті 77-79, частини другу, четверту, восьму статті 83, статтю 250, частину другу статті 367, статтю 368 ЦПК України за умови неповного з`ясування обставин справи, що призвело до ухвалення судами незаконних рішень.
Усупереч вимогам частини другої статті 83 ЦПК України позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх вимог.
Правомірність дій відповідачів підтверджується, зокрема, відповідями нотаріусів, які засвідчували оспорювані правочини.
06 лютого 2024 року до Верховного Суду від імені ОСОБА_1 - адвокат Шутий Д. С. подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від  17  січня 2024 року, у якій просив її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року справа № 697/51/17, від 26 січня 2021 року справа № 695/400/18, від 02 вересня 2020 року справа № 757/15679/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Також заявник оскаржує судове рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України)).
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний був відмовити у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 з підстав пропуску останнім строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. 
Лише 07 березня 2023 року, після розгляду справи судом апеляційної інстанції за апеляційними скаргами інших учасників та прийняття постанови 02 березня 2023 року, ОСОБА_4 звернувся до суду з власною апеляційною скаргою.
ОСОБА_4 фактично ініціював повторний перегляд апеляційним судом рішення суду першої інстанції, щодо якого вже існувала постанова Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року.
Безпідставне порушення апеляційним судом строку на оскарження рішення суду першої інстанції порушує принцип правової визначеності.
Апеляційна скарга ОСОБА_4 , зокрема її мотиви, є повним дублюванням апеляційної скарги ОСОБА_5 . Фактично ОСОБА_4 просить здійснити переоцінку обставин, яким вже надана оцінка судом апеляційної інстанції у постанові від 02 березня 2023 року.
Доводи інших учасників справи 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 , поданому до суду у травні 2023 року, представник ОСОБА_1 зазначає, що перелічені у касаційній скарзі постанови Верховного Суду за своїм змістом не подібні до правовідносин, які виникли у справі, що переглядається, у своїй більшості не містять тверджень та висновків, про які зазначає ОСОБА_3 .
Просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року - без змін.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 , поданому до суду у червні 2023 року, ОСОБА_5 підтримує доводи ОСОБА_3 , просить касаційну скаргу задовольнити повністю, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року скасувати, а справу передати на новий розгляд.
У відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від  17  січня 2024 року, поданому до суду у квітні 2024 року, ОСОБА_3 зазначає, що суд апеляційної інстанції всебічно і повно з`ясував всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідив надані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності відповідно до статей 77-80 ЦПК України і прийняв законне і обґрунтоване рішення у цій справі про відмову у позові.
Сторона позивача не зазначає, які саме правові норми і яким чином були порушені судом апеляційної інстанції, а лише викладає власне бачення обставин справи, встановлених судом, і пропонує суду касаційної інстанції вдатися до оцінки доказів, які містяться в матеріалах справи, що суперечить частині першій статті 400 ЦПК України.
У відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від  17  січня 2024 року, поданому до суду у квітні 2024 року, представник ОСОБА_5 адвокат Ванджурак Р. В. зазначає про безпідставність доводів позивача щодо помилкового відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року, оскільки вказаний відповідач не був обізнаний про ухвалення у справі судового рішення. 
Також відповідачі дотрималися процесуального порядку подання доказів, а суд апеляційної інстанції належним чином дослідив докази у справі та достатньо мотивував висновок про недоведеність позивачкою підстав для задоволення позову. Позивачка не спростувала обставини її безпосередньої участі при вчиненні оскаржуваних нотаріальних дій.
Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шутий Д. С., на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року про скасування заходів забезпечення позову у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2024 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шутий Д. С., на постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року.
У лютому 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У приватній власності  ОСОБА_1 перебували: 
житловий будинок з господарськими та побутовими будинками та спорудами, за адресою:  АДРЕСА_1 , загальною площею 116,9 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 листопада 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 292; 
земельна ділянка, загальною площею 0,0223 га, кадастровий номер 3222486200:03:007:5447, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 листопада 2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 293.
14 травня 2020 року від імені ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. за реєстровим № 118 посвідчена довіреність ОСОБА_2, на підставі якої останню уповноважено, зокрема, на поновлення документів на належні ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку.
20 травня 2020 року від імені ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. посвідчені довіреності за реєстровим № 124 та № 125 ОСОБА_2 , на підставі якої останню уповноважено, зокрема, на продаж належних ОСОБА_1 земельної ділянки та житлового будинку.
27 травня 2020 року між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреностей від 20 травня 2020 року, та ОСОБА_3 укладені договори купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. за реєстровими № 3609 та № 3611.
04 червня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. за реєстровими № 4016 та № 4018.
04 червня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки спірного житлового будинку та спірної земельної ділянки, що підтверджується правочином, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А. за реєстровим № 4029.
Вказаним договором іпотеки забезпечено виконання зобов`язання до 04 червня 2023 року за договором позики, укладеним 04 червня 2020 року в простій письмові формі між ОСОБА_4 (боржник) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) на суму 267 500 грн.
Мотивувальна частина 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року
Спірні правовідносини стосуються захисту права власності позивачки ОСОБА_1 на житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які вибули з її власності шляхом укладення від її імені  ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу, та є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки.
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій керувались тим, що ОСОБА_1 не мала волевиявлення на відчуження спірного нерухомого майна.
Колегія суддів з цим погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Згідно із частинами першою, третьою статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.
Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).
За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
Згідно частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Встановлено судами та не заперечується сторонами у справі, що спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_1 у зв`язку з укладенням 27 травня 2020  року з ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу на підставі довіреностей, виданих 20  травня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А. М. за реєстровим № 124 та № 125.
Під час судового розгляду у суді першої інстанції оригінал паспорту ОСОБА_1 оглядався судом при встановленні її особи.
З наявних у матеріалах справи копій паспорту ОСОБА_1 , отриманих судом на виконання ухвали від 28 серпня 2020 року про забезпечення доказів (а. с. 77-81, т. 1), встановлено, що зазначений документ відмінний від примірника паспорту, наданого суду приватним нотаріусом Свириденком А. М.
Відмінність полягає як за фото, так і за вчиненими в паспорті обов`язковими написами про прізвище, ім`я, по-батькові, підписом власника паспорту, дати та місця народження, відомостями про орган, дати та підпис посадової особи, яка його видала, а також відомостями про сімейний стан, який в ксерокопії паспорта, наданого приватним нотаріусом Свириденком А. М. відсутній взагалі, а відтиск печатки про місце проживання, відповідна інформація та підпис особи, яка внесла дані про місце прописки за порядком розміщення не відповідають оригіналу паспорта ОСОБА_1 . При цьому перша сторінка паспорту не містить зображення державного прапора України (а.с. 170, 194, 195 зворот, т. 1).
Картка платника податків, надана суду приватним нотаріусом Свириденком А. М., також є відмінною від картки платника податків ОСОБА_1 як за розміщеним в цих документах текстах та відтисків печатки, так і за підписом посадової особи органу Державної податкової служби, що видав довідку про присвоєння індивідуального податкового номера.
Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 на час вчинення оспорюваних правочинів перебувала за місцем свого фактичного проживання та реєстрації у м. Нова Каховка Херсонської області, що підтверджується: довідкою лікаря-стоматолога від 01 липня 2020 року, довідкою від 02 липня 2020 року закладу дошкільної освіти ясла-садок комбінованого типу № 4 «Журавлик», квитанцією від 20 травня 2020 року терміналу самообслуговування АТ КБ «ПриватБанк» на вул. Гагаріна, 3 у м. Нова Каховка (а. с. 188-193, т. 1).
У встановленому процесуальним законом порядку указані обставини не спростовані відповідачами. 
Крім того, зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відомо, що укладенню цих договорів передувала письмова згода чоловіка позивачки - ОСОБА_7 , посвідчена 20 травня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. на заяві за реєстровим № 862 (засвідчений його підпис про надання згоди на укладання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки).
Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. Ю. від 21 вересня 2020 року № 107/01-16 громадянин ОСОБА_7 до неї не звертався; підпис на заяві на ім`я ОСОБА_1 про його згоду на укладання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки 20 травня 2020 року вона не засвідчувала; відповідна нотаріальна дія за реєстровим № 862 в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій була посвідчена 10 квітня 2020 року (а .с. 138, т. 1).
Враховуючи викладене, суди констатували відсутність у позивачки намірів та не вчинення нею дій щодо надання довіреностей на ім`я ОСОБА_2 і відчуження належного їй на праві власності майна.
Переглядаючи рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції зазначив, що до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону, зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Встановивши, що ОСОБА_1 не видавала довіреностей від 14 і 20 травня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 , не уповноважувала її на поновлення документів на житловий будинок та земельну ділянку і не уповноважувала відповідачку на відчуження від її імені та в її інтересах зазначеного нерухомого майна, правильним є висновки судів про те, що належне на праві власності позивачці нерухоме майно вибуло з її володіння поза волею власника.
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
ЦК України передбачені засади захисту права власності. 
Зокрема відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. 
Такі ж права має законний володілець майна.
ЦК України передбачено серед способів захисту порушених прав віндикацію та реституцію.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України витребування майна власником від добросовісного набувача можливе за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. 
Установивши, що спірне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1  вибуло з власності позивачки поза її волею, суди дійшли правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування цього майна з незаконного володіння  ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивачки.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про неможливість витребування майна на підставі статті 388 ЦК України належним чином не обґрунтовані. 
Посилання  ОСОБА_3  на те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, зокрема встановили обставини у справі щодо недійсності правочинів без проведення судової почеркознавчої експертизи, є необґрунтованими.
За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу (стаття 103 ЦПК України).
Про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи (частина перша статті 104 ЦПК України).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Отже, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи (фактичних даних, що входять до предмета доказування), без яких встановити відповідні обставини неможливо, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, наявні у справі докази є взаємно суперечливими. 
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року в справі № 6-131цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження 61-7835сво19).
Таким чином питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 року справі № 910/14672/17, від 24 квітня 2018 року у справі № 910/9394/17 та від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/9971/17).
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року за клопотанням відповідача ОСОБА_3 була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ та на вирішення якої поставлені питання, зокрема, виконання підписів від імені ОСОБА_1 та рукописних записів « ОСОБА_1 » у рядку «Підпис» у довіреностях від імені ОСОБА_1 від 20 травня 2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденко А. М., зареєстрованих у реєстрі нотаріальних дій за № 124 та № 125, нею чи іншою особою.
Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Свириденка А. М. довіреності з оригінальними підписами та рукописними текстами від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 за реєстровими № 124 та № 125 від 20 травня 2020 року (а. с. 16-20, т. 2).
Встановлено, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2021 року в частині направлення оригіналів документів не виконана з причин вилучення указаних довіреностей старшим слідчим СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві 21 вересня 2020 року на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у справі № 759/15434/20, якою надано дозвів старшому слідчому на тимчасовий доступ до речей та оригіналів документів, що перебувають у приватного нотаріуса Свириденка А. М., з метою забезпечення проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 12020100080003768 від 05 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України (кримінальне провадження внесене до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_5 ) (а. с. 96, 244-246, т. 2).
З огляду на це, відсутність оригіналів об`єктів дослідження за будь-яких умов унеможливлювало суд першої інстанції провести почеркознавче дослідження рукописних записів та підписів відповідності до вимог ЦПК України.
Незважаючи на це, суди виходили з наявності у матеріалах справи належних, допустимих та достатніх письмових доказів для ухвалення законного і обґрунтованого рішення без проведення експертних досліджень документів.
На виконання положень статей 12, 77, 81 ЦПК України суди попередніх інстанцій належним чином оцінили надані сторонами докази, порушень норм процесуального закону не встановлено.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 на законність рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 рокуне впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів та спростовуються встановленими вище обставинами справи. 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.
Крім того, наведені у касаційній скарзі ОСОБА_3 доводи зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постанова Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року цим вимогам не відповідає.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають прав на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Статтею 355 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
10 березня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Разом із тим, під час повторного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_4 було порушено норми процесуального права.
Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, врегульовано статтею 370 ЦПК України.
Так, відповідно до частин першої, третьої-п`ятої указаної статті якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.
За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. 
Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Таким чином, розгляд апеляційної скарги в порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги, проте апеляційним судом вказаного зроблено не було й постанову Київського апеляційного суду від  02  березня 2023 року не скасовано, незважаючи на те, що при новому апеляційному розгляді ухвалено протилежне за змістом судове рішення.
Колегія суддів бере до уваги, що за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою різних учасників справи ухвалено два протилежні судові рішення, які набрали законної сили й підлягають виконанню, що порушує принцип правової визначеності.
Виходячи зі змісту частини третьої статті 370 ЦПК України та з урахуванням пункту 8 частини першої статті 374 ЦПК України скасування раніше прийнятої постанови суду апеляційної інстанції відноситься до повноважень апеляційного суду під час прийняття постанови за апеляційною скаргою, яка надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного перегляду справи.
Аналогічний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 466/5010/17 (провадження № 61-41593св18).
З огляду на те, що у зв`язку з повторним апеляційним переглядом рішення суду першої інстанції існує дві протилежні постанови апеляційного суду, які набрали законної сили, постанова Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року, якою не вирішено питання про скасування постанови цього ж суду від 02 березня 2023 року,підлягає скасуванню.
Також колегія суддів враховує доводи сторони позивача про те, що апеляційна скарга ОСОБА_4 , зокрема її мотиви, є повним дублюванням апеляційної скарги ОСОБА_5 . Зокрема, заявники вказували на те, що позивач не довела тих обставин, що вона не підписувала довіреності від 20 травня 2020 року і не мала волевиявлення на розпорядження своїм майном. 
Зазначене підтверджується змістом апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а. с. 167-171, т. 2, 67-71, т. 3).
Разом з цим, згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 370 ЦПК України суд апеляційної інстанції мав розглянути скаргу  ОСОБА_4 в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи, зокрема ОСОБА_5 .
Постанова Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року не містить оцінки доводів апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
У іншому випадку, суд апеляційної інстанції мав відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України.
Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставного поновлення  ОСОБА_4 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Право суду на поновлення строку не є безмежним.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Рішення ЄСПЛ                                 у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine») від 03 квітня                      2008 року, пункт 41).
Аналогічні висновки викладені у рішеннях ЄСПЛ у справі «Науменко проти України» («Naumenko v. Ukraine») від 09 листопада 2004 року та у справі «Полтораченко проти України» («Poltorachenko v. Ukraine») від 18 січня 2005 року.
10 березня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року, складена 07 березня 2023 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року поновлено представнику ОСОБА_4 строк апеляційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та відкрито апеляційне провадження у справі.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що матеріали справи не місять відомостей про отримання ОСОБА_4 копії повного тексту оскаржуваного рішення.
У клопотанні про поновлення строку апеляційного оскарження представник ОСОБА_4 зазначає, що копію повного тексту оскаржуваного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року ОСОБА_4 не отримував, про існування судового рішення відповідачу стало відомо 03 березня 2023 року, та просив взяти до уваги зазначені обставини при вирішенні питання про відкриття провадження з урахуванням частини другої статті 358 ЦПК України.
Натомість колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_4 був достовірно обізнаний про те, що суд першої інстанції розглядає цю справу, оскільки у відзиві на позов від 06 серпня 2020 року ОСОБА_1 , поданому за допомогою засобів поштового зв`язку,  ОСОБА_4 просив розгляд справи проводити без його участі за наявними в матеріалах справи документами (т. 1, а. с. 97-111).
На зазначене апеляційний суд належної уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_4 був обізнаний про існування спору за його участі як відповідача, чим порушив вимоги статті 354 ЦПК України, якою визначено, що строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Разом із тим, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд не звернув уваги на вимоги частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), якою визначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що:
- постанова Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року підлягає скасуванню з тих підстав, що нею не вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для скасування постанови цього ж суду від 02 березня 2023  року відповідно до пункту 8 частини першої статті 374 ЦПК України;
- всупереч вимог частини четвертої статті 370 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4 в межах доводів, які розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;
Крім того, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою після спливу одного року з дня складення повного тексту такого рішення, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 10 квітня 2023 року не обґрунтував мотиви відкриття апеляційного провадження.
З огляду на це, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_4 підлягає направленню до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, поданою після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.
Колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин, постанова Київського апеляційного суду   від 17 січня 2024 року не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пунктів 1, 4 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року залишити без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шутий Дмитро Сергійович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду   від 17 січня 2024 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2022 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович