Справа № 943/52/22                                Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М. 
Провадження № 22-ц/811/3324/23                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 червня 2024 року  Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Романко В.Р. та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Буського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
В грудні 2021 року Військова частина НОМЕР_1 в особі представника командира військової частини ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_1 , в період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , 05 квітня 2019 приблизно о 09.25 год в м. Харкові по вул. Конопляна, біля повороту на простпект Новобаварський, керував автомобілем МАЗ 504В, н/з 7061Е9 скоїв дорожньо – транспортну пригоду за участю автомобіля Фольксваген, н/з НОМЕР_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження, що потягнути за собою матеріальні збитки. Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 10.05.2019 у справі №639/2461/19 визнано винним відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу - МАЗ 504В, номерний знак НОМЕР_3 не була застрахована, власник пошкодженого автомобіля звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про дорожньо-транспортної пригоди від 12.04.2019 та заявою про виплату страхового відшкодування від 26.06.2019р. Здійснивши страхову виплату, останні звернулися до Господарського суду Львівської області з позовом до військової частини (справа № 914/2961/20), як роботодавця винуватої у дорожньо-транспортній пригоді особи та власника джерела підвищеної небезпеки про стягнення 61860,42 грн. суми сплаченого страхового відшкодування. Рішенням цього ж суду від 15.04.2021 року, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 року, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 суму страхового відшкодування в розмірі 61860,42 грн. та судовий збір в розмірі 2072,96 гривень. Оскільки дорожньо – транспортна пригода трапилася з вини відповідача, позивач просить в порядку регресу стягнути з останнього вказані суми.
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Заболото Золочівського (колишнього Буського) району Львівської області на користь Військової частини НОМЕР_1 , місцезнаходження АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , в порядку регресу завдану шкоду в сумі 11661 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят одну) гривню 71 копійку.
Судовий збір віднесено в рахунок держави.
Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_1 - адвокат Романко В.Р. та Військова частина НОМЕР_1 .
В своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  - адвокат Романко В.Р. покликається на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що Відповідач по даній дорожній пригоді на момент настання такої мав статус учасника бойових дій та був звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Крім того, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не водієм.
З матеріалів справи вбачається, що військовослужбовець ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував на військовій службі і, виконуючи свої службові обов`язки особисто, керував наданим йому в управління автомобілем МАЗ 504В, номерний знак НОМЕР_3 . Отже, Позивач є таким, що не набув права на подання позову в порядку регресу згідно із частиною першою статті 1191 ЦК України. Таке стягнення має проводитись не в порядку ст. 1191 ЦК України, а в порядку п. 1 ст. 134 , ст.135-1 КЗпП України, тобто слід застосувати норми трудового права до правовідносин, що виникли. Пунктом 7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР, визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.
Вважає, що Моторне (транспортне) страхове бюро України правомірно звернулося до Позивача у зв`язку з тим, що саме Позивач є тією особою, що несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої Відповідачем, оскільки транспортний засіб належний Позивачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону 1961-VI незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом – звичайний працівник чи учасник бойових дій.
Просить рішення Буського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року у цивільній справі № 943/52/22 позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, яким позовні вимоги задоволено частково – скасувати та ухвалити нове рішення, яким Військовій частині НОМЕР_1 відмовити у позові.
В своїй апеляційній скарзі Військова частина  НОМЕР_1  покликається на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Стверджують, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди Відповідач являвся матеріально-відповідальною особою за ввірене йому майно – вантажного автомобіля МАЗ-504В військовий номер НОМЕР_3 (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року №128 «Про закріплення озброєння та військової техніки військової частини за особовим складом підрозділів»), а його вина в дорожньо-транспортній пригоді доведена та встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили (постанова Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2019 року у справі №639/2461/19) в результаті чого військовою частиною НОМЕР_1 було сплачено збитки на загальну суму 63 933,38 грн.
Просять рішення Буського районного суду Львівської області від 31.10.2023 року у справі №943/52/22 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення суми, яка не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Романко В.Р. слід задовольнити та апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач станом на момент скоєння ДТП проходив військову службу за контрактом у ЗСУ та не був посадовою особою, яка несе повну матеріальну відповідальність, а відтак позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку регресу щодо стягнення виплаченого відшкодування підлягають частковому задоволенню, а саме в межах грошового утримання відповідача за попередній місяць, перед звільненням.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 05 квітня 2019 року приблизно о 09.25 год за адресою: м. Харків, вул. Конопляна, біля повороту на проспект Новобаварський, керуючи автомобілем МАЗ-504В, номерний знак НОМЕР_3 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження та їх власникам завдано матеріальних збитків.
Згідно постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2019 року у справі №636/2461/19 (провадження №3/639/974/19) ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.
На момент вчинення даної пригоди позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 , та згідно наказу командира даної частини № 128 від 01.04.2023 року мав у своєму розпорядженні автомобіль марки МАЗ-504В, номерний знак НОМЕР_3 , будучи начальником майстерні регламенту та ремонту ремонтного взводу агрегатів ремонтної роботи автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону.
Відповідно до ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, шо розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, встановлений постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2019 року по справі №636/2461/19 факт дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень та вина відповідача у скоєні цієї дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом автомобілем МАЗ-504В, номерний знак НОМЕР_3 є обставинами, що мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню.
Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу - МАЗ 504В, номерний знак НОМЕР_3 не була застрахована, з урахуванням чого власник пошкодженого автомобіля Volkswagen Caddy, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , ПАТ «Харківгаз» звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 12.04.2019 та із заявою про виплату страхового відшкодування від 26.06.2019 р.
Згідно платіжного доручення №1152243 від 04.09.2019 року МТСБУ перерахувало на розрахунковий рахунок ПАТ «Харківгаз» суму в розмірі 61 860,42 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Після здійсненої виплати МТСБУ звернулось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування до військової частини НОМЕР_1 .
Господарський суд Львівської області у справі №914/2961/20 своїм рішенням від 15.04.2021 року стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь МТСБУ грошові кошти у сумі 61 860,42 грн. (суму страхового відшкодування) та витрати на судовий збір у сумі 2 072,96 грн.
Західний апеляційний господарський суд своєю постановою від 23.06.2021 року у справі №914/2961/20, рішення Господарського суду Львівської області від 15.04.2021 року залишив без змін.
Станом на 04.11.2021 року військова частина НОМЕР_1 виконала рішення Господарського суду Львівської області від 15.04.2021 року у справі №914/2961/20, виплатила МТСБУ грошові кошти у сумі 61 860,42 грн. (суму страхового відшкодування) та витрати на судовий збір у сумі 2072,96 грн. (платіжні доручення №7 та №8 від 04.11.2021 року).
Як вбачається з наказу командира військової частини № НОМЕР_5 від 26.03.2021 року сержанта ОСОБА_1 звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2021 року № 12-РС за станом здоров`я.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, Моторне (транспортне) страхове бюро України у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.2 цієї статті).
За правилами статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у Моторному (транспортному) страховому бюро України є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Основними завданнями Моторного (транспортного) страхового бюро України є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (пункт 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Пунктом 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить Моторне (транспортне) страхове бюро України у порядку, визначеному цим Законом.
Отже, у встановлених законом випадках Моторне (транспортне) страхове бюро України виступає гарантом відшкодування шкоди потерпілим від дорожньо-транспортних пригод за рахунок коштів відповідних фондів.
У Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено особливості його застосування у випадках заподіяння шкоди внаслідок дорожньо-транспортних пригод, винуватцями яких є окремі категорії громадян, та обов`язкові умови, за наявності яких певні категорії фізичних осіб вважаються такими, чия цивільно-правова відповідальність застрахована, а Моторне (транспортне) страхове бюро України, відповідно, зобов`язане відшкодувати шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну потерпілих.
Для учасників бойових дій та інвалідів війни, що визначені законом, інвалідів I групи умовою їх страхування є особисте керування належними їм транспортними засобами, а для інвалідів I групи - також і керування належними їм транспортними засобами іншою особою в їх присутності. Отже, особи, наведені у пункті 13.1 статті 13 вказаного Закону, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного (транспортого) страхового бюро України із фонду захисту потерпілих.
Положення пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.
Зазначене тлумачення надано у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2014 від 23 грудня 2014 року.
Крім того, пунктом 1.6 статті 1 згаданого Закону визначено, що власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Таким чином, законною підставою для виплати страхового відшкодування у даному разі є не відсутність договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, а заподіяння шкоди особою, на яку поширюється дія пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що передбачено пунктом 41.1.г. цього Закону.
Підставою пред`явлення регресного позову до особи, визначеної у пункті 13.1 статті 13 цього Закону, яка причетна до дорожньо-транспортної пригоди, може бути лише керування такою особою транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також її відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та/або вживання нею алкоголю, наркотиків чи лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначених медичним працівником), та/або керування транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії, та/або самовільне залишення місця пригоди (підпункт 38.2.5 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Тобто, законодавець, надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування, і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водночас, відповідна пільга не розповсюджується на юридичних осіб – власників транспортних засобів. 
Таким чином, ця пільга є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця власника транспортного засобу, а у своєму рішенні Конституційний Суд України від 23.12.2014 у справі № 1-6/2014 розтлумачив даний пункт п.13.1 ст. 13 Закону 1961-VI у розрізі поняття «належність» транспортних засобів учасникам бойових дій, інвалідам війни, інвалідам I групи та її види. Так, вказаним рішенням визначено, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь - якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо)
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. 
Таким чином, статус учасника бойових дій, яким є ОСОБА_1 , не розповсюджується на відповідальність роботодавця-власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.
У даному випадку, як вбачається із матеріалів справи, шкоду потерпілому (ПАТ «Харківгаз») завдано ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків.
Отже, Моторне (транспортне) страхове бюро України правомірно звернулося до Позивача у зв`язку з тим, що саме Позивач є тією особою, що несе відповідальність за завдану шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вчиненої Відповідачем, оскільки транспортний засіб належний Позивачу-роботодавцю повинен бути застрахований в силу вимог Закону 1961-VI незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом – звичайний працівник чи учасник бойових дій.
Як вбачається з матеріалів справи, Моторне (транспортне) страхове бюро України виплатило власнику пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля суму матеріальної шкоди, завданої з вини ОСОБА_1 , виходячи з того, що його цивільно-правова відповідальність не застрахована.
Враховуючи наведене, при розгляді справи суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії  НОМЕР_6 , виданим Управлінням персонального штабу військової частини НОМЕР_7 . (а.с.131)
Оскільки ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 05.04.2019 року мав статус учасника бойових дій та керував автомобілем, належним військовій частині НОМЕР_1 , він згідно пункту 13.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відноситься до пільгової категорії громадян та звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.
Вищезазначених обставин, передбачених підпунктом 38.2.5 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відповідача не встановлено.
Таким чином, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з ОСОБА_1 відшкодованої шкоди Військовою частиною НОМЕР_1 , а тому у задоволенні позову слід відмовити, адже МТСБУ виконало покладений на нього законом обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність
Суд першої інстанції зазначеного не врахував, припустився порушення норм матеріального права, тому заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Романко В.Р. – задовольнити.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Буського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2023 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, яким позовні вимоги задоволено частково, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення – у задоволенні позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20.06.2024 року.

Головуючий:                                                                                  Ванівський О.М.

Судді:                                                                                                Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.