ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                      
 
15 травня 2024 року
м. Київ
 
справа № 754/58/22
провадження № 61-18502 св 23   
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - адвокат Халупний Андрій Вадимович,
третя особа - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного Андрія Вадимовича, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 
2023 року у складі судді Саламон О. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., 
Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла 
її матір - ОСОБА_4 , якій на праві власності належала 1/2 частина 
квартири 
АДРЕСА_1 , на підставі відповідного договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року. Вона, як спадкоємець першої черги - малолітня дочка померлої (стаття 1268 ЦК України), прийняла спадщину після смерті своєї матері. 
16 серпня 2016 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва визнано
за ОСОБА_5 - її бабусею, право власності на 1/2 частини вищевказаної квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 (справа 
№ 754/6210/16-ц).
20 жовтня 2016 року за договором довічного утримання ОСОБА_5 відчужила вказану частку квартири ОСОБА_6 , який в подальшому, 20 жовтня 
2019 року, відчужив її ОСОБА_2 на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Тобто ОСОБА_2 стала власником 1/2 частини спірної квартири.
Разом із цим, постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року вищевказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 
2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на спірне майно 
у порядку спадкування за законом. 
Зазначала, що нею, як власником спірного нерухомого майна, не вчинялося жодних дій щодо його відчуження. Тому 1/2 частина квартири 
АДРЕСА_1 вибула з її володіння не з її волі 
й вона має право витребувати її у ОСОБА_2 (стаття 388 ЦК України). 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв. м, 
у тому числі житловою площею 14,8 кв. м.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 
2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 . 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що вибуття майна із володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло із володіння власника поза його волею. 
Судами вказано, що позивачка обрала належний спосіб судового захисту свого порушеного права. При цьому наслідком задоволення її позову буде внесення відповідних записів про державну реєстрацію за нею права власності 
на 1/2 частину спірної квартири.
Судами попередніх інстанцій застосовано норми Конституції України 
та ЦК України, зокрема щодо захисту права власності, враховано судову практику Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, 
у тому числі щодо ефективного судового захисту порушеного права 
та щодо витребування майна на підставі статті 388 ЦК України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У грудні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Халупний А. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції 
та постанову суду апеляційної інстанції, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позову 
ОСОБА_1 . 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; судами не досліджено докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2024 року відкрито касаційне провадження 
у вказаній справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 05 січня 2024 року. Витребувано із районного суду вищевказану цивільну справу. У задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки по суті вирішення спору, не надали належну правову оцінку наявним у справі доказам, не врахували відповідну судову практику Верховного Суду. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна. Вона приживає 
у спірній квартирі. Суди фактично втрутилися у її право власності, порушили 
її право на житло, що суперечить нормам міжнародного та національного права, правовим позиціям Верховного Суду і прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо тлумачення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
При цьому ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2019 року, укладенего з ОСОБА_6 , який, у свою чергу, набув право власності на спірне майно на підставі договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_4 . Остання набула право власності 
на майна у серпні 2016 року на підставі рішення суду (справа № 754/6210/16-ц), 
яке, хоча й скасовано судом апеляційної інстанції, проте таке скасування відбулося уже після вчинення всіх правочинів щодо спірного майна та, відповідно, переходу права власності до ОСОБА_2 .
Указане, як і введення в Україні правового режиму воєнного стану, унеможливлює, на думку заявника касаційної скарги, задоволення позову ОСОБА_1 
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зокрема статтю 388 ЦК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу та відповідь на відзив
 
У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вотінцев Є. Г., подав 
до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому викладено аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги. Вказується, що оскаржувані судові рішення 
є законними та обґрунтованими.
У березні 2024 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В. (по суті відповідь 
на відзив), в яких викладено доводи щодо наявності правових підстав 
для задоволення касаційної скарги відповідача. 
Крім того, представник ОСОБА_2 - адвокат Халупний А. В., посилаючись 
на частину восьму статті 141 ЦПК України, зазначає, що відповідачем у строки, встановлені вказаною процесуальною нормою, буде надано докази понесення витрат на правничу допомогу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 - матір ОСОБА_1 (позивач) 
(а. с. 7, 8, т. 1).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири, 
розташованої за адресою: 
АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 25 березня 1996 року (а. с. 10, т. 1).
На момент відкриття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була малолітньою особою (а. с. 7, т. 1).
23 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Любенко Т. М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року (справа № 754/6210/16-ц) позовні вимоги ОСОБА_5 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н. А., про визнання права власності 
у порядку спадкування задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності 
на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а. с. 11-12, т. 1).
20 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, внаслідок чого ОСОБА_6 набув у власність вищевказану квартиру 
(а. с. 13-15, т. 1).
21 жовтня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2 
(а. с. 16, т. 1).
Постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року у справі № 754/6210/16-ц скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 (а. с. 17-19, т. 1).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного А. В., підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду 
з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позивачка посилалася на те, що вона 
є власником спірного нерухомого майна, яке вибуло з її володіння поза її волею.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 
ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, 
що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо 
не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, 
а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також 
на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження 
№ 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив 
на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, 
та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені 
у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися 
до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права 
та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, 
що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, 
за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом 
у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або 
є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, 
у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом 
або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір 
у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову 
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі 
№ 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено, що позивачці належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1    в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері - ОСОБА_4 , 
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (статті 1261, 1268 ЦК України).
При цьому відповідач указаний факт не заперечує та не спростовує, як у відзиві 
на позовну заяву, так і поданих апеляційній та касаційній скаргах, її доводи ґрунтуються виключно на добросовісності набуття нею у власність спірного майна, й зазначає, що ці обставини суди належним чином не дослідили, оцінки їм не надали, що є порушенням процесуального закону щодо вмотивованості судових рішень.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року (справа № 754/6210/16-ц) визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири в порядку спадкування за законом після померлої 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
У подальшому, 20 жовтня 2016 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, внаслідок чого останній набув у власність спірну квартиру. 21 жовтня 2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на спірне майно перейшло 
до останньої.
Разом із цим, постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року вищевказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 
2016 року у справі № 754/6210/16-ц скасовано та ухвалено нове рішення 
про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності 
у порядку спадкування за законом.
Судами встановлено, що спірне майно вибуло з володіння позивачки на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому скасовано.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, 
без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі 
№ 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу 
та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності 
на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений.
У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності 
на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, 
а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду 
є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно 
від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник 
має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках 
(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право,
не є ефективним способом захисту права власника.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема 
у постановах: від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц (провадження 
№ 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження 
№ 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно 
з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.
Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування 
й фактичних обставин конкретної справи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тобто за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження 
№ 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі 
№ 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року 
у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, виходили з наявності правових підстав для витребування спірного майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . При цьому судами враховано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі 
№ 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), відповідно до якої за змістом 
статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, 
що вибуло з володіння власника поза його волею. 
Разом із цим, касаційна скарга містить доводи про те, що  ОСОБА_2 
є добросовісним набувачем спірного майна, а тому від неї не можна витребувати вказане майно.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, взагалі не надали оцінку вищенаведеним обставинам, не з`ясували, чи є відповідач добросовісним/недобросовісним набувачем майна. Вказане має важливе юридичне значення при вирішенні даного спору.
Верховний Суд ураховує, що правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно 
в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати 
це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником 
або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника 
або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника 
або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати 
про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, провадження № 12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, 
чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов'язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, 
або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 
ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу 
для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала 
на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно 
у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв'язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення 
щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним 
чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно 
чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 
2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності 
в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно 
або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто 
не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право 
на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі 
№ 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, 
та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 
ЦК України.
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. 
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року 
у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі 
№ 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження 
№ 14-203цс19). Однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19). Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення.
Крім того, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України 
у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку 
про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року 
у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави 
та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, оскаржувані судові рішення  постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача. З`ясування вказаної обставини має суттєве правове значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом 
і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, 
які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування 
у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, 
заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року 
(Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року, заява № 70445/13, у справі «Шмакова проти України» у пунктах 15, 16, 17, 21 дійшов висновку про те, що у цій справі згідно з документами та інформацією, наданою заявницею, яку Уряд не оскаржував, завод не працював протягом багатьох років. Крім того, Суд зазначає, що під час першого розгляду позову прокурора національні суди наголосили, що відповідна земельна ділянка ніколи не використовувалася заводом і на ній не було споруд, які належали б заводу. Суд також зазначає, що Уряд не пояснив, чому, якщо існувала нагальна суспільна потреба у виділенні цієї землі для будівництва школи та дитячого садка, ця земельна ділянка стільки років не використовувалася, і чи така потреба усе ще існувала. 
Така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції 
у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (див. рішення у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43, 
від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу.
Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства 
та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).
Наведених міркувань достатньо для визнання Судом того, що за обставин цієї справи позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого.
Таким чином, Верховний Суд уважає, що суди зробили передчасні висновки по суті спору. Доводи касаційної скарги у цій частині є обґрунтованими. 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин 
та наданих доказів і забезпечує, як наслідок, постановлення законного 
і обґрунтованого рішення.
У пунктах 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 
2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, 
що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Разом із тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення 
в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.
 
У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати 
та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, 
а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи 
на його спростування - це процесуальний обов`язок суду, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції).
Створення судом необґрунтованих переваг в поданні та оцінці доказів на етапі розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій може порушувати принцип рівності прав сторін у процесі. Вибіркова оцінка окремих доказів 
та залишення поза увагою інших доказів, які мають суттєве значення 
для встановлення фактичних обставин справи, можуть мати наслідком порушення обох зазначених принципів.
Cуд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, 
не врахував вищенаведеного й не дотримався вимог щодо всебічності, повноти 
та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів уважає, що суди не встановили 
усіх фактичних обставин справи та у порушення вимог частини п`ятої статті 12 
ЦПК України не сприяли всебічному та повному з`ясуванню обставин справи.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.  
 
Керуючись статтями 400, 401, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Халупного Андрія Вадимовича, задовольнити частково. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2023 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець