Дата документу 18.04.2024 Справа № 336/6055/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 336/6055/23                                        Головуючий у 1 інстанції: Карабак Л.Г.
№ 22-ц/807/498/24                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Полякова О.З.
                       Трофимової Д.А.
розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В червні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «СК «Кредо», ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 26.09.2021, приблизно о 13 год. 36 хв, в місті Києві по проспекту Лобановського, 10 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Honda Pilot», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та марки «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який, керуючи транспортним засобом, при перестроюванні не надав дорогу транспортному засобу марки «Honda Pilot», реєстраційний номер НОМЕР_1 , якій рухався по тій смузі на яку мав намір перестроїтися, внаслідок чого сталося зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушено вимоги п. 10.1, п. 10.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Відповідача ОСОБА_2 постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2022 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, на підставі п. 7 т. 247 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Внаслідок даного ДТП транспортний засіб позивача, автомобіль «Honda Pilot», реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження. Згідно експертного висновку від 28.04.2023 сертифікованого суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 вартість матеріальних збитків, з урахуванням вартості ремонтних робіт та значення фізичного зносу, складає 10120,72 грн. Оплата послуг суб`єкта оціночної діяльності становить 3500 грн.
Після отримання постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , визнаного винним у вчиненні правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, позивач звернувсь до страхової компанії Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», в якій застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника наземного транспортного засобу, автомобіля «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодуванням посилаючись на пропуск річного строку звернення із такою заявою.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з ТОВ «СК «Кредо», ОСОБА_2 матеріальні збитки у сумі 10120,72 грн., витрати за проведену експертну оцінку в розмірі 3500,00 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_2 5000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у сумі 10120,72 грн. та витрати за проведену експертну оцінку в розмірі 3500,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. завданої моральної шкоди.
Стягнуто з ТОВ «СК «Кредо» та ОСОБА_2 на користь держави з кожного по 1073,60грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ТОВ «СК «Кредо» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач порушив строки подачі заяви про страхове відшкодування. Також вказано про відсутність підстав для відшкодування витрат на проведення автотоварознавчого дослідження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на добросовісність своєї поведінки як потерпілої особи та доведеність здійснення ним розумних заходів для отримання відшкодування. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року оскаржується відповідачем ТДВ «СК «КРЕДО» в частині задоволених вимог, а саме щодо стягнення матеріальних збитків та витрат за проведену експертну оцінку, а тому в іншій частині зазначене рішення не переглядається.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 26.09.2021 о 13 год. 36 хв., керуючи автомобілем «Honda Accord», д.н.з, НОМЕР_2 по проспекту Лобановського, 10 в місті Києві, допустив порушення п.10.1, п.10.3 ПДР України, при перестроюванні не падав дорогу транспортному засобу марки «Honda Pilot», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по тій смузі, на яку мав намір перестроїтися, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів, що призвело до їх механічного пошкодження.
Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2022 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, на підставі п. 7 т. 247 КУпАП провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_2 встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Honda Accord», д.н.з, НОМЕР_2 , ОСОБА_2 була застрахована в ТОВ «СК «Кредо» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/203396966 від 31.03.2021.
Всі необхідні документи щодо ДТП були надані позивачем ТОВ «СК «Кредо» 07.11.2022 протягом місяця з дня ухвалення постанови Київським апеляційним судом від 17.10.2022 у справі № 760/1278/22, письмове повідомлення про прийняте рішення відповідач ТДВ «СК «КРЕДО» мав направити, а в разі задоволення – також сплатити страхове відшкодування, не пізніше 07.02.2023, що зроблено не було.
14.04.2023 на електронну адресу позивача за вих. № 787 ТДВ «СК «КРЕДО» направлено лист, останній абзац якого містить інформацію про те, що оцінка транспортного засобу не замовлялась у зв`язку з тим, що строк подачі заяви на виплату страхового відшкодування минув і відповідно до ст. 37.1.4 Закону, ТДВ СК «Кредо» прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.
3 метою фіксації пошкоджень автомобіля та визначення вартості матеріального збитку завданого внаслідок ДТП, яка сталася 26.09.2021 позивач 19.04.2023 уклав договір №235/04-23 на проведення експертної оцінки транспортного засобу. Виконавець фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , який діє на підставі виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07.11.2017 та сертифікату суб`єкта оціночної діяльності № 38/21 від 22.01.20219 згідно інформації з реєстру суб`єктів оціночної діяльності) виданого Фондом державного майна України.
За результатом проведеного огляду пошкодженого транспортного засобу та фотофіксації пошкоджень, склав звіт № 235/04-23 від 28.04.2023 про оцінку матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу.
Відповідно до висновку, зазначеного в звіті № 235/04-23 від 28.04.2023 сума матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «Honda Pilot», д.н.з. НОМЕР_3 внаслідок ДТП у вигляді відновлювального ремонту транспортного засобу становить 10120,72 грн.
Позивачем були понесені витрати на проведення даного дослідження в сумі 3500,00 грн., відповідно до договору від 19.04.2023 на проведення експертної оцінки колісного транспортного засобу, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.29571711921 від 19.04.2023.

Задовольняючи позов в частині стягнення матеріальних збитків та витрат за проведену експертну оцінку, суд першої інстанції виходив з того, що згідно норм діючого законодавства відповідач мав сплатити належну позивачу суму страхового відшкодування, однак всупереч вищевказаним нормам закону відповідач у встановлені строки суму страхового відшкодування не виплатив, чим порушив права позивача. Також суд вказав, що законом передбачено можливість компенсації страховиком потерпілому витрат на проведення експертизи лише в одному випадку, якщо страховик протягом 10 днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду не направив свого представника до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення розміру збитків.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди.
Пунктами 1-2 частини 2 статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під збитками розуміються витрати, пов`язані з виправленням пошкодженого майна, а в разі неможливості виправлення (втрати) його дійсна вартість. Фактично збитки є грошовим виразом майнової шкоди.
Як визначено у статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з вимогами пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Із змісту статті 36 Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону 1961-IV).
Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову.
Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. 
З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. 

Отже, аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) колегія суддів вважає, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності із загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. 
Вказані висновки висловлені у постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Судом першої інстанції вірно встановлено добросовісність поведінки позивача та спрямованість на відновлення порушеного його права, зокрема те, що остаточне рішення в адміністративній справі було ухвалене Київським апеляційним судом 17 жовтня 2022 року і 07 листопада 2022 року, тобто в місячний строк після ухвалення вищевказаного рішення позивач звернувся до ТДВ «СК «КРЕДО» із заявою про виплату страхового відшкодування.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що річний строк пропущено позивачем через незалежні від потерпілої особи причини.

Щодо вимог про відшкодування витрат за проведену експертну оцінку, колегія суддів зазначає наступне.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Враховуючи те, що позивач вимушений був самотужки звертатися до оцінювача з метою визначення вартості матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» витрат за проведену експертну оцінку.

Апелянт не надав жодних належних і допустимих доказів на спростування вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем річного строку для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ «СК «КРЕДО» щодо стягнення матеріальних збитків та витрат за проведену експертну оцінку.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги до ТДВ «СК «КРЕДО» щодо стягнення матеріальних збитків та витрат за проведену експертну оцінкупідлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32–41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, а також застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381–383 ЦПК України, апеляційний суд,–

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без змін.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року по цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 18 квітня 2024 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        О.З. Поляков

                                                                               Д.А. Трофимова