ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 червня 2024 року
м. Київ
Справа № 161/22622/21
Провадження № 51-1240 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого (відеоконференція)                   ОСОБА_6 ,
захисника (відеоконференція)                        ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021030580002294, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років і 6 місяців. Залишено чинним обраний щодо            ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання, а саме з 24 вересня 2021 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_6 вирішено рахувати з 19 липня 2023 року. Вирішені питання щодо речових доказів та арештованого майна.
Згідно з вироком ОСОБА_6 23 вересня 2021 року, приблизно о 11 год. 00 хв. (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено), знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, кулаками рук та ногами умисно завдав потерпілому ОСОБА_8 не менше чотирьох ударів в ділянку грудної клітки та плечового суглобу з правої сторони, двох ударів в ділянку грудної клітки та плечового суглобу з лівої сторони та не менше 8 ударів в область голови, обох кистей рук та правого передпліччя.
Внаслідок вищевказаних умисних протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 спричинено прижиттєві тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта № 426 від 16 листопада 2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, які в своєму клінічному протіканні призвели до розвитку травматичного шоку, який є безпосередньою причиною смерті потерпілого ОСОБА_8 , що наступила 24 вересня 2021 року о 00 год. 24. хв. в приміщенні реанімаційного відділення КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади».
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить оскаржувані судові рішення скасувати й закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_6 . 
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано дійшли висновку про доведеність винуватості             ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки судові рішення ґрунтуються на показах потерпілих та свідків, які фактично не були безпосередніми очевидцями події.
Стверджує, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні докази, які б доводили наявність у ОСОБА_6 умислу, спрямованого на нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. 
Звертає увагу, що ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину категорично заперечував. Будь-яких доказів на підтвердження наявності конфліктів між ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 не встановлено. Потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обставини, за яких ОСОБА_8 наносились ушкодження, невідомі. Однак, судами не було взято до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були безпосередніми очевидцями подій.
Захисник зазначає, що суд належним чином не врахував показання свідка ОСОБА_12 про те, що того дня між нею та ОСОБА_8 виникла сварка, що може свідчити про наявність у вказаного свідка мотиву для нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а тому показання цього свідка в частині безпосередньої винуватості ОСОБА_6 суду необхідно було оцінювати критично.
Вважає, що протоколи слідчих експериментів, проведених 19 жовтня 2021 року, не можна вважати належними та допустимими доказами, оскільки вони містять розбіжності з іншими доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_11 . 
Також указує, що висновок експертизи № 91-МК від 29.11.2021 року за підписом експерта ОСОБА_13 не може братись судом до уваги як доказ вчинення саме ОСОБА_6 кримінального правопорушення.
Вказує на порушення апеляційним судом положень ст. 404 КПК України щодо обов`язку апеляційного суду дослідити і оцінити докази. 
Стверджує, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою неповноту судового розгляду, допущену судом першої інстанції, формально розглянув подану на вирок апеляційну скаргу, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, тому вбачає, що ухвала Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У запереченні прокурор просить касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу. 
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому. 
Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги захисника щодо неправильної, на її думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів. 
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що доводи касаційної скарги захисника здебільшого зводяться саме до незгоди з оцінкою конкретних доказів та сукупності досліджених доказів судом першої інстанції на предмет доведеності ними конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та винуватості особи в цілому, що за відсутності обґрунтованих доводів про допущені порушення вимог КПК України при оцінці цих доказів, не відноситься до предмету перевірки касаційного суду.
Щодо тверджень захисника ОСОБА_7 про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженого  ОСОБА_6 , а також про відсутність у нього умислу, спрямованого на нанесення потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, колегія суддів касаційного суду вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Із матеріалів провадження вбачається, що доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 за змістом здебільшого є аналогічними доводам її апеляційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_6 .
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , обґрунтовано вказав, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та досліджених у судовому засіданні доказах. Також апеляційний суд обґрунтовано вказав, що доводи захисника про те, що потерпілий отримав тілесні ушкодження в іншому місці, а також про причетність до заподіяння таких тілесних ушкоджень інших осіб, є безпідставними.
За змістом вироку суд безпосередньо дослідив показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що того дня у нього з ОСОБА_8 був конфлікт через викрадення в нього особистих речей, однак тяжких тілесних ушкоджень він йому не наносив, а лише оборонявся, при цьому боровся, падав на підлогу разом з потерпілим під час того, як він забирав ніж у ОСОБА_8 з рук, яким потерпілий погрожував присутнім у квартирі. Зазначав, що він не міг наносити тілесні ушкодження через наявні у нього фізичні вади кисті руки, яка добре не згинається в кулак. Вказував, що потерпілий після конфлікту самостійно покинув приміщення квартири і міг отримати тілесні ушкодження поза її межами від інших осіб, оскільки з часу конфлікту до моменту його виявлення на лавці поряд з магазином пройшов тривалий час, а потерпілий був агресивно налаштований і планував зустріч ще з кимось біля смітників. 
Також зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що потерпіла  ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що потерпілий ОСОБА_8 був її батьком, він був спокійною, неконфліктною людиною, який завжди спокійно реагував на зауваження щодо припинення зловживання алкоголем, навіть будучи в стані алкогольного сп`яніння. Батько ніколи не приймав участі в бійках, а тілесні ушкодження на ньому почали з`являтись після його знайомства з ОСОБА_14 , в компанії якої останнім часом він вживав алкогольні напої. 
Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначила, що потерпілий ОСОБА_8 був її братом, був людиною не конфліктною, ніколи ні з ким не бився. Востаннє побитим, а саме з розбитою головою, вона бачила його на початку вересня, коли він повернувся від ОСОБА_15 , і близько двох тижнів був вдома та нікуди не виходив. 
Зокрема за змістом вироку місцевого суду винуватість ОСОБА_6 підтверджується даними протоколу проведення слідчого експерименту від 19 жовтня 2021 року, в ході якого свідок ОСОБА_11 відтворила події, які мали місце 23 вересня 2021 року та розповіла, що під час конфлікту у квартирі ОСОБА_6 наніс потерпілому ОСОБА_8 правою рукою близько трьох ударів в область ребер, від чого ОСОБА_8 впав. Після цього ОСОБА_6 в коридорі наніс йому один удар ногою в область ребер. Після вказаних подій вона та ОСОБА_12 розпивали алкоголь на кухні, а ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були в кімнаті.
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 19 жовтня 2021 року, в ході вказаної слідчої дії свідок ОСОБА_12 добровільно відтворила події, які мали місце 23 вересня 2021 року, та розповіла, що того дня під час конфлікту ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_8 удар ногою в область живота, після чого конфлікт продовжувався в коридорі, однак вона не бачила, що саме там відбувалося.
Окрім того судом першої інстанції були досліджені інші докази, які перелічені у змісті вироку і яким суд надав належну правову оцінку. Серед них: 
дані протоколу огляду місця події від 24 вересня 2021 року, відповідно до якого зафіксовано обстановку в морзі, місцезнаходження, положення, тілесні ушкодження, зовнішній вигляд трупа ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 134-136);
дані протоколу огляду місця події від 24 вересня 2021 року, відповідно до якого зафіксовано місце виявлення потерпілого з тілесними ушкодженнями, а саме за п`ять метрів від магазину "Їжачок"; жодних слідів, які б вказували на спричинення йому тілесних ушкоджень у вказаному місці, не зафіксовано (т. 1 а. с. 138-141);
дані протоколу огляду трупа від 24 вересня 2021 року, відповідно до якого зафіксовано зовнішній вигляд трупа ОСОБА_8 та наявні на ньому тілесні ушкодження (т. 1 а. с. 142-146);
заява ОСОБА_12 від 24 вересня 2021 року про дозвіл на проведення огляду її квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 151);
дані протоколу огляду місця події від 24 вересня 2021 року, відповідно до якого зафіксовано обстановку в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого виявлено та вилучено жіночу нічну сорочку зі слідами крові, сліди рук, сумку, мобільний телефон та інші речі (т. 1 а. с. 152-154);
висновок експерта № 426 від 16 листопада 2021 року, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_8 , 1959 р. н., є закрита тупа травма органів грудної клітки у вигляді зламів 1-11 ребер справа із розривами пристінкової плеври, зламів 8-12 ребер зліва, зламів акроміальних відростків обох лопаток, зламу правої ключиці, забою легень із розвитком післятравматичного запалення легень, крововиливів у діафрагму з обох сторін, двобічного гемотораксу, двобічного пневмотораксу, двобічної підшкірної емфіземи, двох синців по правій боковій поверхні грудної клітки, крововиливів у праву наднирникову залозу та навколониркову жирову клітковину, яка в своєму клінічному протіканні привела до розвитку травматичного шоку, який являється безпосередньою причиною смерті. При судово-токсикологічному досліджені крові трупа ОСОБА_8 , 1959 р.н., виявлено етиловий спирт в кількості 0,72 % (т. 1 а. с. 202-210);
висновок судово-медичної експертизи № 91-МК від 29 листопада 2021 року, згідно з яким виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження частково могли утворитися за обставин, на які вказують свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 під час слідчих експериментів за їх участю від 19 жовтня 2021 року (т. 1 а. с. 227-230); 
Судово-медичний експерт ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердила свій висновок та зазначила, що тілесні ушкодження були нанесені одномоментно, тобто ймовірність їх отримання потерпілим пізніше, експертизою виключається. Також зазначала, що повторні тілесні ушкодження потерпілому не наносилися, з такими ушкодженнями жити він міг нетривалий проміжок часу, рухатись на невеликі відстані, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння, який міг притуплювати больові відчуття потерпілого.
Врахувавши всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема спосіб вчинення, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого та ОСОБА_8 , що передувала події; їх стосунки, факт вживання алкогольних напоїв, суд дійшов висновку про направленість умислу обвинуваченого                 ОСОБА_6 саме на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_8 .
Оцінивши вказані вище та інші докази, покладені в основу вироку, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 
Щодо доводів захисника ОСОБА_7 про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не спростував доводів поданої на вирок суду першої інстанції апеляційної скарги, колегія суддів касаційного суду вважає їх необґрунтованими з таких підстав.
Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника  ОСОБА_7 , обґрунтовано вказав, що висновок про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту щодо неправильного встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального правопорушення, неправильної оцінки доказів, щодо недоведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути провадження та дати правильну оцінку вчиненому.
Апеляційний суд, спростовуючи доводи скарги щодо неналежного з`ясування судами фактичних обставин справи, а саме стосовно того, що обвинувачений ОСОБА_6 не наносив тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , які б могли спричинити смерть, а лише оборонявся та боровся, прийшов до правильного висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи, відповідно до вимог ст. 94 КПК України дав оцінку окремим доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності - достатніми для ухвалення обвинувального вироку, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги захисника про те, що  ОСОБА_6 не наносив потерпілому ударів, які б могли спричинити смерть, зазначивши, що вважає це способом його захисту, адже вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду і спростовуються дослідженими письмовими доказами, показаннями потерпілих, свідків, експерта та висновками експертиз.
Апеляційний суд також обґрунтовано вказав, що, оскільки експерт ОСОБА_13 підтвердила в судовому засіданні свій висновок, й цей висновок узгоджується з іншими дослідженими судом доказами, доводи захисника про те, що висновок експерта № 91-МК від 29.11.2021 не може братись судом до уваги, є безпідставними та необґрунтованими.
Окрім цього апеляційним судом також належним чином перевірено і спростовано доводи про те, що судом першої інстанції безпідставно було взято до уваги слідчі експерименти від 19.10.2021 за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Зокрема, судом зазначено, що, оскільки під час проведення слідчих експериментів вказані свідки відтворили обставини спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, які об`єктивно узгоджуються із висновками експертиз та показаннями експерта ОСОБА_13 , суд обґрунтовано поклав результати слідчих експериментів в сукупності з іншими дослідженими доказами в основу обвинувального вироку. 
З огляду на наведене, врахувавши характер та локалізацію тілесних ушкоджень, їх кількість, суд дійшов вмотивованого висновку, про те, що ОСОБА_6 в ході словесного конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, кулаками рук та ногами умисно завдав потерпілому ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких потерпілий помер.
Таким чином, суд правильно кваліфікував дії  ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду. 
Також не вбачаються обґрунтованими й доводи захисника про порушення апеляційним судом положень ст. 404 КПК України щодо безпосередності дослідження обставин провадження, оскільки повторне дослідження обставин провадження є правом, а не обов`язком апеляційного суду, яке здійснюється за умови переконання суду в тому, що таке дослідження в суді першої інстанції було здійснено неповно або з порушеннями. При цьому іншої оцінки окремим доказам, порівняно з оцінкою цих доказів місцевим судом, суд апеляційної інстанції не надавав. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
При цьому за змістом ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Як убачається з матеріалів провадження, суд у вироку на підтвердження винуватості засудженого послався на дані протоколу одночасного допиту осіб з доданим диском від 11 листопада 2021 року, яким зафіксовано допит ОСОБА_6 та ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 194-196), а також на дані протоколу одночасного допиту осіб з доданим диском від 11 листопада 2021 року, яким зафіксовано допит ОСОБА_6 та ОСОБА_12 (т. 1 а. с. 197-199).
Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи вказані положення закону, суд не мав права посилатись на вказані вище протоколи одночасного допиту осіб від 11 листопада 2021 року як на доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , тому необхідно виключити з мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень посилання на ці докази.
При цьому виключення з мотивувальної частини вказаних рішень посилань на ці докази в цілому не впливає на обґрунтованість вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду.
Керуючись положеннями ст. ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання як на докази винуватості ОСОБА_6 на протокол одночасного допиту осіб з доданим диском від 11 листопада 2021 року, яким зафіксовано допит ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , а також на протокол одночасного допиту осіб з доданим диском від 11 листопада 2021 року, яким зафіксовано допит ОСОБА_6 та ОСОБА_12 .
В решті вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 липня 2023 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                             ОСОБА_3