справа № 758/7815/22
провадження № 22-ц/824/7679/2024
головуючий у суді І інстанції Лещенко О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
   10 квітня 2024 року                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Подільського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2022 року позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовної заяви позивач вказував, що 6 травня 2019 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 90 000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, вказані зобов`язання за кредитним договором відповідачем не виконуються, кредитні зобов`язання відповідачем порушуються, у зв`язку з чим станом на 19 лютого 2022 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 97 047,43 грн.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року позов АТ«Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ «Універсал банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 6 травня 2019 року у розмірі 97 047 грн 43 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ «Універсал банк» судовий збір у сумі        2 481 грн.
Не погоджуючись із указаним рішенням представник  ОСОБА_1  -    ОСОБА_2  звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, стягнути з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі різниці між знятою та погашеною сумую коштів у розмірі 45 562,06 грн. Також просить стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 16 297,07 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що надані позивачем документи не можуть бути безспірним доказом наявності заборгованості та обґрунтування її дійсного розміру. 
Зазначає, що відповідачка не підписувала будь-які правила, умови та тарифи щодо користування карткою.
Посилається на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 697/302/20.
Вказує, що відповідачкою всього погашено заборгованості на суму 316 975,40 грн, знято коштів на суму 362 537,46 грн, а тому залишок заборгованості повинен становити 45 562,06 грн. Сума заборгованості нарахована по процентам в розмірі 49 947,37 грн не підлягає стягненню.
У зв`язку з тим, що в порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, а відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності такого відзиву.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 6 травня 2019 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 90 000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на платіжну картку (а. с. 13).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором від 6 травня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 6 травня 2019 року станом на 19 лютого 2022 року складає 97 047,43 грн (а. с. 6-12).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 6 травня 2019 року, внаслідок чого станом на 19 лютого 2022 року в неї утворилася заборгованість у розмірі 97 047,43 грн, яка складається із: 97 047,43 грн - заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за відсотками; 0,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної кредитної заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру.
В наведеному випадку неможливо було застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що:
«в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».
У справі, що переглядається в анкеті-заяві від 6 травня 2019 року ОСОБА_1 просить відкрити поточний рахунок та встановити кредитний ліміт згідно додатку до анкети-заяви, а строки здійснення періодичних платежів не встановлені, процентна ставка не зазначена, крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 13).
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, банк не пред`явив.
Проте, як вбачається із апеляційної скарги, відповідач не заперечує укладення договору від 6 травня 2019 року та користування кредитною картою, а не погоджується лише щодо стягнення банком відсотків, комісій та пені за договором, які на думку відповідача підлягають зарахуванню в рахунок тіла кредиту.
Матеріалами справи також встановлено, що відповідач в суді першої інстанції також заперечував щодо стягнення відсотків банком, однак суд першої інстанції вважав, що стягнення заборгованості за відсотками не є предметом розгляду даної справи.
Колегія суддів, однак, вважає помилковим такий висновок суду, оскільки із виписки про рух коштів від 28 квітня 2023 року, наданої позивачем до суду першої інстанції вбачається, що банком було нараховано суму заборгованості за кредитним договором на підставі неодноразово змінюваних відсоткових ставок, комісій та штрафів, які не були акцептовані позичальником.
Тобто, позивач хоч і не заявив вимогу про стягнення відсотків за користування коштами, однак у самому розрахунку нараховано суму заборгованості з урахуванням стягнення банком із сум, які погашались відповідачкою, на погашення зобов`язань, які з позичальником не узгоджувались.
Так, матеріали справи не містять доказів домовленості сторін про сплату відсотків.
Стороною позивача не спростовані заперечення відповідача щодо безпідставності стягнення з неї відсотків, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.
Зокрема, у спростування таких заперечень у суді першої інстанції сторона позивача наводить те, що в такі-то періоди були збільшені суми лімітів, однак не вказує як збільшення суми лімітів доводить наявність підстав для списання грошових коштів, які сплачувались відповідачкою, на погашення заборгованості по відсоткам.
Отже, оскільки в анкеті-заяві від 6 травня 2019 року строки здійснення періодичних платежів за кредитом та розміри відсотків не встановлені, то колегія суддів вважає неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом, тому відповідні кошти підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту. 
Так, матеріалами справи встановлено, що загальна сума заборгованості, яку банк просить стягнути з відповідача, становить 97 047,43 грн.
Відповідач у спростування зазначеної суми надає суду свій контр розрахунок, який також був наданий до суду першої інстанції, та який позивачем не спростований. Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Так, із розрахунку вбачається, що в період користування карткою, банком було безпідставно нараховано відсотків на суму 49 945,37 грн.
Всього погашено позичальником заборгованості на суму 316 975,40 грн.
Знято коштів на суму: 362 537,46 грн.
Таким чином, залишок заборгованості повинен становити 45 562,06 грн (362537,46- 316975,40). Сума заборгованості, нарахована по процентам в розмірі 49 945,37 грн не підлягає стягненню.
В зв`язку з вищевикладеним, позов підлягає задоволенню лише в межах суми боргу в розмірі різниці між знятою та погашеною сумою коштів - а саме в сумі 45 562,06 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо зменшення суми заборгованості за тілом кредиту (97 047,43 грн) за рахунок безпідставно списаних банком відсотків (у розмірі) з 97 047,43 грн до 45 562,06 грн, а отже рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.
Крім того, відповідачем було заявлено в апеляційній скарзі про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 25 788,28 грн та стягнення з позивача судового збору за розгляд справи у апеляційному суді в розмірі 3 721,50 грн.
Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 цієї статті, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Згідно з п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Матеріалами справи встановлено, що у відзиві на позовну заяву від 24 квітня 2023 року стороною відповідача було заявлено про попередній орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 25 788,28 грн (а.с.54).
Також, матеріалами справи встановлено, що 10 квітня 2023 року між        ОСОБА_1 та АБ "ЮРКОНСАЛТ" Геннадія Працевитого" було укладено договір про надання правової допомоги.
Пунктом 3.1 договору про надання правової (правничої) допомоги визначено, що розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковому договорі) до цього договору.
Відповідно до п. 1 додаткового договору до договору про надання правової допомоги від 23 листопада 2021 року, було доручено вчинити в інтересах клієнта (позивача) дії щодо захисту інтересів клієнта по справі №758/7815/22 за позовом АТ «Універсал Банк».
Пунктом 2 додаткового договору визначено орієнтовану вартість послуг: написання відзиву - 6 000 грн, участь в судовому засіданні 1 500 грн, гонорар за ведення справи у суді - 20% від суми, на яку буде зменшено заборгованість клієнта.
Пунктом 4.1., 4.2 додаткового договору визначено, що оплата послуг адвоката здійснюється не пізніше 10 днів після набрання рішенням суду законної сили.
В зв`язку з наданням адвокатом клієнту правової допомоги, між сторонами були підписані відповідні акти надання правової допомоги, та виставлені рахунки на їх оплату в наступних розмірах: 20 квітня 2023 року гонорар за ведення справи в суді - 10 297,07 грн; 20 квітня 2023 року написання відзиву на позовну заяву - 6 000 грн.
З вищевказаних документів вбачається, що ОСОБА_1 надано юридичні послуги, вартість яких у суді першої інстанції становить 25 788,28 грн.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Однак, стороною відповідача докази понесення витрат на правничу допомогу були подані лише до суду першої інстанції, а підтвердження направлення іншій стороні таких доказів у матеріалах справи немає.
Обов`язок суду направити іншій стороні докази, які надійшли від учасників справи, передбачені лише в частині доказів доданих до позовної заяви (зустрічної позовної заяви) відповідно до ч. 2 ст. 190, 194 ЦПК України). В усіх інших випадках, коли учасник справи подає суду докази, такий учасник повинен надати суду докази направлення таких доказів іншим учасникам справи (див, наприклад, ч. 3 ст. 187, 191, ч. 4 ст. 360 ЦПК України).
Крім того, положеннями ст. 83 ЦПК України визначені загальні правила подання доказів, а саме у ч. 9 наведеної статті передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Відтак, апеляційний суд позбавлений можливості взяти до уваги та оцінити подані стороною відповідача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачем в суді першої інстанції, через порушення порядку їх подання до суду (не направлення іншим учасникам процесу), оскільки вони не були заздалегідь направлені іншим учасникам справи, такі докази відсутні у сторони позивача та не є публічно доступними.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем було сплачено суму судового збору в розмірі 2 481 грн (а.с. 39).
Оскільки позовні вимоги було задоволено на суму 45 562,06 грн, що становить 46,95%, отже відшкодуванню за рахунок відповідача за розгляд справи пропорційно до розміру задоволених вимог у суді першої інстанції підлягає 1 164,83 грн.
Визначаючи розподіл судових витрат за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що при зверненні з апеляційною скаргою підлягав сплаті судовий збір з урахування часткового оскарження рішення суду першої інстанції, однак відповідачем був сплачений судовий збір в повному розмірі 3 721,50 грн (а.с. 200).
Оскільки апеляційним судом було задоволено апеляційну скаргу, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 974,25 грн, а саме 53,05 %.
Колегія суддів звертає увагу на те, що сторона відповідача не позбавлена права звернутись до суду із заявою про повернення надміру сплаченого судового збору відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене та з урахуванням ч. 10 ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню за рахунок позивача сплачений відповідачем за розгляд справи в апеляційному суді судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 809,42 грн.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 8 червня 2023 року змінити в частині суми стягнення та судового збору, зменшивши суму заборгованості за договором про надання банківських послуг від 6 травня 2019 року, яка підлягає до стягнення  з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства «Універсал банк» з суми 97 047 (дев`яносто сім тисяч сорок сім) грн 43 копійки на суму 45 562 (сорок п`ять тисяч п`ятсот шістдесят дві) грн 06 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Універсал банк» (ЄДРПОУ 21133352) на користь ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 809 (вісімсот дев`ять) грн 42 коп. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	
		
	С.О. Журба