ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2165/23  Номер провадження 22-ц/814/1981/24	Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
Суддів: Абрамова П.С., Пікуля В.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2024 року ухваленого у складі головуючого судді Потетія А.Г., повний текст судового рішення виготовлено без зазначення дати,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент патрульної поліції, про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду ,-
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У червні 2023 року представник ОСОБА_1 – адвокат Гречко В.О. звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент патрульної поліції, про відшкодування шкоди, заподіяної, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду
Позов мотивовано тим, що 01.01.2023 року о 09 год. 40 хв. м. Полтава, проспект Миколи Вавілова,1, інспектор взводу №2 роти №3 УПП в Полтавській області ДПП, ОСОБА_2 склав протокол про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 01.01.2023 о 08 год. 54 хв. в м. Полтава, вул. Чураївни, 2А керував ТЗ з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя) від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку за допомогою газоаналізатора DRAGER на місці зупинки, а також в КП ПОЦ ТЗ у лікаря нарколога відмовився в присутності свідків, чим порушив вимоги п.2.5. ПДР, за що відповідальність передбачена,ч.1 ст. 130 КУпАП.
Разом з тим, 01.01.2023 о 10 годині 00 хвилин Інспектор взводу 2 роти №3 батальйону УПП в Полтавській області ДПП лейтенант поліції Сагайдачний Олександр здійснив огляд та тимчасове затримання належного ОСОБА_1 на праві власності транспортного засобу (Mitsubishi Lancer, д.н.з. НОМЕР_1 ) про, що склав акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу №1 від 01.01.2023.
Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 24,03.2023, справа №553/47/23, провадження №3/553/765/2023, провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Таким чином, інспектор взводу №2 роти №3 УПП в Полтавській області ДПП,  ОСОБА_2  склав стосовно позивача протокол про адміністративне правопорушення безпідставно. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в сумі 15 000 грн., майнової – 9900 грн., та просив відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України на його користь 29 990 грн. (з яких: на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.; на відшкодування майнової шкоди 9 990 грн.) та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. – відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28.02.2023 року залишено в силі постанову ЕАР № 06354014 від 01.01.2023, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 грн., тому постанову винесено правомірно та судом встановлено всі фактичні обставини справи. Суд першої інстанції також вказав, що співробітники патрульної поліції діяли в межах повноважень та мали на те законні підстави з огляду на встановлення факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилається на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також зазначає, що суд першої інстанції помилково посилається на притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.122 КУпАП і тим самим виправдовує законність подальших дій працівників поліції при складенні протоколу за ст.130 КУпАП та затримання транспортного засобу, хоча у позові ним не заперечується факт порушення правил зупинки транспортного засобу, але ж позов грунтується саме на факті незаконного притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП та завдання саме цим шкоди. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 6 грудня 2023 року по справі №370/463/21 зазначив що, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). 
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц викладено правовий висновок про те, що на підставі п. 2 ч. 1 статті 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативнорозшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У постанові Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17, зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП, стосовно позивача закрито на підставі пункту першого статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адмінправопорушення, а постанову суду першої інстанції скасовано. Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
11.04.2024 року до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив представника Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Дужик В.О. в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Розгляд справи провести без участі представника.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно вимог частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на ціну позову та зазначені норми закону, дана справа має розглядатися у письмовому провадженні без повідомлення її учасників.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено незаконність (протиправність) рішень, дій чи бездіяльності співробітників патрульної поліції, оскільки вони діяли в межах своїх повноважень.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Встановлені обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.01.2022 екіпаж патрульної поліції у складі інспектора взводу №1роти №3 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Захарченка Дмитра Олексійовича та інспектора взводу №1 роти №3 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Сагайдачного Сергія Олександровича близько 08 год.54 хв. в м. Полтаві по вул.Чураївни, 2А, помітили автомобіль MITSUBISHI LANCER, номерний знак  НОМЕР_1  який здійснив зупинку на виїзді з прилеглої території, чим було порушено вимоги п.15.9 (и) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р. 
Водієм вказаного авто був ОСОБА_1 . 
На місці зупинки інспектором було проведено розгляд справи за ч. 1 ст. 122 КУпАП, якою передбачено відповідальність за порушення Правил дорожнього руху України, а саме п. 15.9 (и) ПДР України.
За результатами розгляду справи відносно ОСОБА_1 було винесено постанову серії ЕАР № 06354014 від 01.01.2023 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, якою накладено стягнення, відповідно до санкції статті, в розмірі 340 грн.
ОСОБА_1 не погоджуючись з винесеною постановою серії ЕАР № 06354014 від 01.01.2023 скористався своїм правом на оскарження даної постанови подавши позовну заяву до Полтавського районного суду Полтавської області.
28.02.2023 рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по справі № 545/76/23, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог тим самим залишено в силі постанову серії ЕАР № 06354014 від 01.01.2023 та встановлено, що інспектор правомірно виніс дану постанову. 10.03.2023 рішення суду набрало законної сили. 
Також на ОСОБА_1 було складено адміністративний протокол за ознаками ч.1 ст.130 КУпАП який в порядку ст. 257 КУпАП був направлений для розгляду до Ленінського районного суду м. Полтави.
24.03.2023 року за результатами розгляду адміністративного протоколу відносно ОСОБА_3 Ленінським районним судом м. Полтави прийнято рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 на підставі п.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2, ст. 4 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати  Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».
            Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дії працівника поліції щодо складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.
Доводи представника Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Дужик В.О. зазначені в відзиві на апеляційну скаргу про те, що у задоволенні позову слід відмовити, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.
Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, від 12 січня 2022 року в справі № 953/2593/20 (провадження № 61-7954св21).
Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.  
Відповідно до пункту 1 Положення про Департамент патрульної поліції затвердженого Наказом Національної поліції України 06 листопада 2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 19 грудня 2022 року № 903) - Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозиції Голови Національної поліції України в установленому законодавством України порядку.
Відповідно до пункту 1 Положення про управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції затвердженого Наказом Департаменту патрульної поліції від 03.03.2016 № 208 (у редакції наказу Департаменту патрульної поліції від 18.11.2021 року № 2605) – Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції. Структура, штатна чисельність територіального (відокремленого) підрозділу затверджується в установленому законодавством порядку.
Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду.
Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить із наступного.
В апеляційній скарзі позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 15 000 грн.моральної шкоди, майнової – 9900 грн., та просив відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.
Підставою для відшкодування шкоди у зазначеній справі є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц , від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17.
Визначаючи розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду апеляційний суд враховує характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена складанням працівником поліції протоколу про адміністративне правопорушення, затриманням належного позивачу автомобіля із доставленням транспортного засобу до місця тимчасового зберігання, що підтверджується Актом № 1 від 01.01.2023 року, та передачу адміністративних матеріалів до суду, де було встановлено відсутність складу та події правопорушення в діях позивача та закрито провадження; значення справи для сторони, а саме, що було порушено його право користування належним йому транспортним засобом та вимушене понесення матеріальних витрат (а.с. 21-26).
Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд приходить до висновку про визначення компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду в розмірі - 2 000,00 грн. Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для позивача, в результаті складення протоколу про адміністративне правопорушення, викладений склад правопорушення в якому не підтвердився в суді та справу про адміністративне правопорушення було закрито.
Щодо вимог про стягнення з Держаного бюджету України на користь позивача витрат за надання правової допомоги в розмірі 5 000 грн. та 3000 грн., 240 грн. сплачених за зберігання транспортного засобу та 1700 грн. за послуги евакуатора, а також комісії при сплаті вищевказаних коштів в сумі 50 грн. (25+25) колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Так, згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 26 травня 2022 року транспортний засіб MITSUBISHI LANCER, номерний знак  НОМЕР_1  , було тимчасово затримано та доставлено на спеціальний майданчик в АДРЕСА_1 . Відповідно до копії товарного чеку від 02.01.2023 року вартість евакуації автомобіля склала 1700 грн. та 25 грн. комісія банку (а.с.22), а також вартість зберігання автомобіля склала 240,00 грн. та 25 грн. комісія банку (а.с.23.).
Оскільки витрати у розмірі 1990 грн. на евакуацію та зберігання автомобіля позивача було понесено у зв`язку зі складення протоколу про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що такі витрати є збитками та підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.
На підтвердження витрат за надання правової допомоги в справі про адміністративне правопорушення в розмірі 8 000,00 грн. позивач надав договір про надання правової допомоги з адвокатом Книш С.І. від 02 січня 2023 року та акт № про прийняття-передачу послуг від 03 січня 2023 року. Зі змісту п.2 вказаного акту вбачається, що вартість послуг становить 3000 грн. Також надано копію квитанції від 03 січня 2023 року № 48 на суму 3000 грн. (а.с.24-26).
Також ОСОБА_1 надав копії акту № 2/3 про прийняття-передачу наданих послуг від 20 січня 2023 року. Зі змісту п.2 вказаного акту вбачається, що вартість послуг становить 5000 грн., та копію квитанції № 60 від 20 січня 2023 року на суму 5000 грн. (а.с.45-46).
Враховуючи те, що позивачем надано докази сплати адвокату гонорару 8 000 грн. за надання правової допомогу у справі про адміністративне правопорушення тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Також позивач у позові просив суд стягнути з Державного бюджету на його користь 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд даної справи. Позивачем надано акт № 2/5 про прийняття-передачу наданих послуг від 09 червня 2023 року відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв наступні послуги, а саме консультацію, збір документів, підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів по справі в суді першої інстанції. 
Зі змісту п.2 вказаного акту вбачається, що вартість послуг становить 5000 грн. На підтвердження сплати вказаної суми коштів надано копію квитанції № 95 від 09 червня 2023 року на суму 5000 грн. (а.с.47-48).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з вимогами частин 1-6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвокат та визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послугі виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд у постановах від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18 та від 16.06.2021 у справі №640/4126/19 дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено частково та стягнуто лише 11990 грн., що становить 39,98%  від загальної суми позовних вимог (29990 грн.), тому на користь позивача підлягає стягненню 1999 грн. витрат на професійну правничу допомогу (39,98% від 5 000 грн.) - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 підлягає сума в розмірі 1999 грн.
Врахувавши вищевказане, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
У зв`язку з зазначеним, апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
При цьому, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати  Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження частково, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які згідно з положеннями ст.376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення. Вказане, у свою чергу, дає підстави апеляційному суду для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02 лютого 2024 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.
            Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) задовольнити частково і стягнути на його користь з Державного бюджету України - 2 000,00 гривень грошової компенсації моральної шкоди, 9990 гривень майнової шкоди та 1999 грн. витрат на відшкодування професійної правничої допомоги.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                 О.О. Панченко

Судді                                                                                 П.С. Абрамов

       В.П. Пікуль