КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
Справа №755/2687/24                             Головуючий у 1 інстанції: Галаган В.І.
Провадження №22-ц/824/8678/2024     Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
7 травня 2024 року                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                            Олійника В.І., Сушко Л.П.,
при секретарі                                        Василенко Д.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,-
 
ВСТАНОВИЛА:
 
14 лютого 2024 року заявник ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
В заяві просила видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на неї на строк 6 (шість) місяців наступні обмеження її прав, а саме: заборонити  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати у місці проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог зазначила, що ОСОБА_1 є донькою заявника, яка проживає разом з нею разом у трикімнатній квартирі. Протягом тривалого часу ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння вчиняє домашнє насильство відносно заявника, притягалась до адміністративної відповідальності, висновків щодо вчинених дій не зробила та продовжує безпричинно, умисно, систематично вчиняти психологічне та фізичне насильство по відношенню до заявника, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя заявника. 
Посилалась на те, що  неодноразово зверталась до працівників поліції, які складали протоколи та виносили термінові заборонні приписи. ОСОБА_1 була неодноразово притягнута до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, однак продовжує чинити на заявника моральний, психологічний тиск, принижує заявника, тому остання вимушена звернутись з даною заявою до суду.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису - задоволено. 
Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ), поклавши на неї на строк 6 (шість) місяців наступні обмеження її прав, а саме:
- заборонити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) перебувати у місці проживання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 ;
- заборонити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) наближатися на відстань 50 (п`ятдесят) метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ).
 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 26 лютого 2024 року заінтересована особа ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи.
Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, якими діями чи бездяльністю ОСОБА_1 завдає вчиняє домашнє насильство.
Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 є власницею квартири по АДРЕСА_1 , та прописана у вказаній квартирі з народження, а тому рішення суду першої інстанції порушує її права.
Вважає, що суд першої інстанції не врахував що апелянт іншого житла у власності немає та після винесенні спірного рішення немає житла для проживання.
 
Зазначила, що суд першої інстанції, за відсутності жодного доказу, прийшов до хибного висновку та без належного повідомлення заінтересованої особи, так як апелянт отримала лише смс повідомлення на мобільний телефон, а це не є належним повідомленням.
 
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та її адвокат Стрикаль О.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2023 року у справі № 755/19031/23 накладено на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 170 (сто сорок) гривень. (а.с. 4-5)
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2023 року у справі № 755/19181/23 визнано ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-? КпАП України та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 /сто сімдесят/ гривень, на користь держави. (а.с. 6)
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.01.2024 року у справі № 755/828/24  ОСОБА_1  визнано винною в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день винесення постанови становить 170 (сто сімдесят) грн. (а.с. 7)
31.01.2024 року інспектором Дніпровського УП ГУЕП в м. Києві винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав вчинення останньою домашнього насильства відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 8)
 
Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису суд першої інстанції дійшов висновку про наявність достатніх доказів на підтвердження підстав для видачі заявленого обмежувального припису, оскільки заявником ОСОБА_2 надано достатньо доказів на підтвердження того, що в разі не позбавлення ОСОБА_1 права знаходитись в належній заявнику кватирі, існує реальна загроза психічному та фізичному здоров`ю заявника, а також вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків, заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа ОСОБА_1 , яка тричі притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно заявника, однак належних висновків для себе не зробила.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року   № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.
Колегія суддів вважає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши доводи учасників справи, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу вчиняє щодо ОСОБА_5 психологічне насильство.
Колегія суддів встановила, що, що між сторонами існує спір щодо користування квартирою АДРЕСА_2 , який було вирішено заочним рішенням Дніпровського суду м. Києва від 29 січня 2018 року. 
Відповідно до інформаційної довідки від 1 квітня 2024 року квартира належить на праві власності ОСОБА_1 (1/4 частки) та ОСОБА_2 (2/3 частки). Апелянт зазначає в скарзі, що вона зареєстрована там з дитинства та іншого житла немає. За таких обставин покладення на неї заборони перебувати у квартирі, яка належить їй на праві власності, порушує її право на користування цієї квартирою, і такий захід не може бути визнаний пропорційним за обставин цієї справи.
Відповідно до положень статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 Колегія суддів зазначає, що неналежне повідомлення чи неповідомлення будь-кого з учасників справи про дату, час і місце судового засідання є підставою для безумовного скасування рішення суду. Така позиція висловлена Касаційним господарським судом ВС у справі № 910/17792/17.
Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт - ОСОБА_1 не було повідомлено про розгляд справи підтверджуються матеріалами справи.
Суд повинен мати докази, які підтверджують належне повідомлення особи щодо будь-якого факту. Якщо ж таких доказів немає, а тим паче, якщо судовий орган через недофінансованість не виконав свого обов`язку щодо такого інформування, має місце порушення права на справедливий суд.
На думку колегії, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені заяви  ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені заяви  ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 8 травня 2024 року.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                      В.І. Олійник
 
                                                                                               Л.П. Сушко