У х в а л а
20 червня 2024 року
м. Київ
Справа № 519/1052/22
Провадження № 61-3799ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Крата В. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Дубінкін Юрій Миколайович (далі - адвокат),
на постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивачка) до скаржника про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації та
в с т а н о в и в:
1.           Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила:
-                  визнати спільним майном подружжя автомобіль «Nissan Rogue» 2014 року випуску (повна маса - до 3,5 т, кількість місць - 8, крім сидіння водія, тип пального - бензин, потужність двигуна - 2488 см куб., державний номер НОМЕР_1 ), який згідно з договором купівлі-продажу зареєстрований за скаржником (далі - автомобіль); 
-                  стягнути зі скаржника на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості вказаного автомобіля, що становить 239 524,50 грн;
-                  припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та виділити його скаржникові з дня отримання позивачкою компенсації за 1/2 частку його ринкової вартості;
-                  визнати спільним майном подружжя зареєстроване за скаржником машино-місце №  НОМЕР_2 загальною площею 27,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1 (далі - машино-місце);
-                  стягнути зі скаржника на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості машино-мiсця, що становить 277 930,00 грн;
-                  припинити право спільної сумісної власності подружжя на машино-місце та виділити його скаржникові з дня отримання позивачкою компенсації за 1/2 частку його ринкової вартості;
-                  стягнути зі скаржника на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), що становить 1 307 885,00 грн;
-                  припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру та виділити її скаржникові з дня отримання позивачкою компенсації за 1/2 частку її ринкової вартості.
2.           11 квітня 2023 року Южний міський суд Одеської області ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив частково: 
-                  визнав об`єктами права спільної сумісної власності подружжя:
(1) машино-місце, зареєстроване на ім`я скаржника на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Южненської міської нотаріальної контори Одеської області;
(2) автомобіль, зареєстрований на ім`я скаржника;
-                  у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, визнав за скаржником право особистої приватної власності на машино-місце та автомобіль;
-                  у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, стягнув зі скаржника на користь позивачки 517 454,50 грн грошової компенсації за половину вартості майна, що підлягало поділу;
-                  стягнув зі скаржника на користь позивачки 2 250,64 грн судового збору;
-                  у задоволенні решти вимог відмовив;
-                  скасував заходи забезпечення позову, які застосував Южний міський суд Одеської області згідно з ухвалою від 24 жовтня 2022 року, у вигляді накладення арешту на зареєстроване за скаржником майно, а саме на: 1/2 частину машино-місця та на 1/2 частину автомобіля.
3.           Мотивував рішення так: 
-                  квартира, машино-місце й автомобіль є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуті за час шлюбу;
-                  поділ спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю, вже відбувся; квартира перебуває у спільній частковій власності, тому поділу не підлягає;
-                  автомобіль і машино-місце є неподільними; залишення їх надалі у спільній власності подружжя є недоцільним, а встановлення спільного режиму користування ними неможливе, бо сторони припинили спільне проживання та ведення спільного побуту, і їхні стосунки є конфліктними;
-                  доцільно поділити спільне майно у той спосіб, про який просить позивачка, і за яким неподільна річ залишається одному зі співвласників з одночасним стягненням з нього на користь іншого співвласника грошової компенсації у розмірі вартості частки останнього і з подальшим (після сплати компенсації) припиненням режиму спільної власності. Зустрічної вимоги про поділ автомобіля та машино-місця у протилежний спосіб скаржник не заявив.
4.           20 лютого 2024 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції скасував у частині відмови у задоволенні вимог позивачки щодо компенсації за 1/2 частку ринкової вартості квартири та щодо припинення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру; ухвалив у цій частині нове рішення про задоволення позову: 
-                  стягнув зі скаржника на користь позивачки 1 307 885,00 грн грошової компенсації за 1/2 частку ринкової вартості квартири;
-                  припинив право спільної сумісної власності подружжя на квартиру та виділив її скаржникові з дня отримання позивачкою компенсації за 1/2 частку ринкової вартості квартири;
-                  стягнув зі скаржника на користь позивачки 11 387,79 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги;
в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
5.           Мотивував так:
-                  суд першої інстанції помилково виснував, що сторони фактично розподілили квартиру між собою по 1/2 частині, оскільки позивачка просила про виплату їй компенсації за 1/2 частку квартири;
-                  якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку. Помилково вважати, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
6.           15 березня 2024 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 9051/1/220-24 від 15 березня 2024 року), у якій просить скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення Южного міського суду Одеської області від 11 квітня 2023 року. Касаційну скаргу обґрунтував так:
-                  застосування в оскарженій постанові висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, є помилковим. Предметом позову у справі, яку розглядала Велика Палата Верховного Суду, було спільне сумісне майно, а не майно у спільній частковій власності (квартира); це майно було рухомим (автомобіль), спільне користування яким дійсно неможливе;
-                  суд апеляційної інстанції не застосував норми матеріального права, які мав застосувати відповідно до обставин справи за вимогою про отримання позивачкою компенсації за частку у спільній частковій власності, а також не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах:
(1) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 березня 2023 року у справі № 307/2148/16 (провадження № 61-16254св21) (частина перша статті 69 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; таке право належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання; поділ може відбутися як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням). Суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що поділ квартири вже відбувся, і вона набула статус об`єкта права спільної часткової власності;
(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) (спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує (а) множинність суб`єктів і (б) єдність об`єкта; право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків; оскільки відповідно до статті 361 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, то об`єктом розпорядження співвласника є саме частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні; право самостійного розпорядження часткою у праві спільної часткової власності не є тотожним розпорядженню частиною майна: така частка не є ні частиною речі, ні правом на частину речі, а є частиною права на всю річ як єдине ціле, тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка у праві такої власності не стосується частки майна). Позивачка мала право вільно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності на квартиру; обставин, які б перешкоджали їй це зробити, суди не встановили;
(3) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) (за змістом частини третьої статті 358 ЦК України право співвласника на компенсацію може виникати як у разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника у спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливе), так і тоді, коли співвласнику надається у володіння і користування частина майна, що є меншою за його частку у праві спільної часткової власності). В оскарженій постанові суд апеляційної інстанції не встановив, що частка позивачки як співвласниці квартири є незначною і що цю часку неможливо надати позивачці у володіння та користування;
(4) Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 2-4325/11 (провадження № 6-2925цс15) (положення статті 365 ЦК України регулюють відносини, у яких позивач-співвласник майна домагається позбавлення права власності на частку в майні інших співвласників-відповідачів; коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюють приписи статті 364 ЦК України; розглядаючи справи, у яких один зі співвласників заявив вимоги про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно неможливо виділити належну позивачеві частку в натурі або чи не допускається такий виділ за законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачеві компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар). Відомості про дохід скаржника є у матеріалах справи. Сума, яку з нього стягнув апеляційний суд на користь позивачки як компенсацію частки квартири, становить для скаржника надмірний тягар.
7.           30 квітня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення цієї ухвали. Скаржник (особисто або через адвоката) мав надати до суду докази надіслання позивачці копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.
8.           16 травня 2024 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» клопотання про усунення недоліків касаційної скарги (вх. № 16937/0/220-24 від 16 травня 2024 року), до якого додав докази надсилання копій касаційної скарги та цього клопотання позивачці засобами поштового зв`язку.
9.           Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
10.        Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана у передбачений законом строк (повне судове рішення складене 20 лютого 2024 року) і з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційній скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження.
Керуючись статтями 260, 261, 389, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1.           Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя з виплатою грошової компенсації.
2.           Витребувати із Южного міського суду Одеської області цивільну справу № 519/1052/22.
3.           Роз`яснити позивачці право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	В. І. Крат