ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2024 року
м. Київ
справа № 205/3895/20
провадження № 61-16241св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2023 року 
у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері позивача ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 . 
16 січня 1968 року ОСОБА_3 зареєструвала із ОСОБА_5 шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». Також 16 січня 1968 року Сморгонським б/ЗАГС було видано свідоцтво про народження ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому в графі «батько» зазначено ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 . 
За життя ОСОБА_5 розповідав позивачеві, що ОСОБА_2 насправді не є його сином, він був народжений до шлюбу його дружиною, яка народження дитини зареєструвала вже після одруження вказала відомості про свого чоловіка як батька.
За життя ОСОБА_5 виховував відповідача як сина, проте заяви про визнання батьківства не писав, згоди на внесення відомостей до актового запису про нього як батька в актовий запис народження ОСОБА_2 не надавав та був впевнений, що ОСОБА_7 вказала відомості про свого сина з її слів. 
Після смерті батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач дізнався, що відповідач є також його спадкоємцем у зв`язку з тим, що в актовому записі про народження ОСОБА_2 батьком вказано ОСОБА_5 . 
Ураховуючи викладені обставини, позивач просив виключити запис про ОСОБА_5 як батька в актовому записі про народження ОСОБА_2 , 
а також стягнути з відповідача судові витрати у справі.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 
2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що при реєстрації народження дитини ОСОБА_5 особисто був присутнім в бюро реєстрації актів цивільного стану, надав документи, що посвідчують особу, зокрема військовий квиток, 
а також подав заяву про визнання свого батьківства відносно новонародженої дитини, що підтверджується копією актового запису про народження 
ОСОБА_2 від 16 січня 1968 року.
При цьому за життя ОСОБА_5 визнав своє батьківство відносно 
ОСОБА_2 , оскільки не оспорював запис про нього як про батька в актовому записі про народження.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У листопаді 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 17 жовтня 2023 року, у якій з урахуванням уточненої редакції просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у подібних правовідносинах у постановах 
від 18 березня 2020 року у справі № 592/4443/17, від 15 березня 2018 року у справі № 642/6007/16, від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14, 
від 28 вересня 2019 року у справі № 756/4688/19, від 13 вересня 2023 року 
у справі № 552/4291/22, від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21.
У справі про оспорення батьківства та виключення запису про особу як батька дитини, предметом доказування є відсутність між ними кровного споріднення, а судова молекулярно-генетична експертиза з дослідження ДНК-аналізу є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства. Разом із тим у цій справі у порушення норм процесуального права суди безпідставно не вирішили клопотання позивача про призначення експертизи, не навели достатнього мотивування відхилення доводів позивача щодо необхідності проведення експертного дослідження.
У свою чергу, акт про біологічне споріднення, виготовлений 06 серпня 2021 року лабораторією Medical Genomics Ltd., щодо генетичного дослідження між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (сестрою померлого 
ОСОБА_5 ) не є висновком експерта та викликає сумніви у його правильності.
Зазначене свідчить про те, що суди повно та всебічно не встановили обставини, що мають значення для справи, не дослідили докази, зокрема, висновок спеціаліста Науково-дослідної лабораторії експертних досліджень ПП «Агенція 007» від 09 квітня 2021 року № 3.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.
У березні 2024 року справа № 205/3895/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 9).
16 січня 1968 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (т. 1, 
а. с. 6), про що Сморгонським б/ЗАГС зроблено актовий запис № 4. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 ».
Того ж дня, 16 січня 1968 року, Сморгонським б/ЗАГС було зареєстровано народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і зроблено актовий запис № 9, де вказано, що батьком є « ОСОБА_5 », матір`ю - « ОСОБА_7 » (т. 1, а. с. 9).
Відповідно до актового запису від 16 січня 1968 року № 9 про народження ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сморгонь Гродненської області білоруської СРС, батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (т. 1, 
а. с. 125). У графі «надані документи» вказано: свідоцтво про шлюб серії 
НОМЕР_1 16 січня 1968 року, військовий квиток № НОМЕР_2 Ленінського РВК 
17 червня 1967 року (батько), паспорт НОМЕР_3 від 07 грудня 1964 року (мати), довідка Сморгонського пологового будинку від 15 січня 1968 року; 
у графі «особливі відмітки» - «Дитина народилася до реєстрації шлюбу, визнаю себе батьком і прошу внести про мене відомості в актовий запис, підпис» (т. 1, 
а. с. 125 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_5 у подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_7 народився син ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла (т. 1, а. с. 8).
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 7).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 травня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С. і зареєстрованим у реєстрі за № 584, ОСОБА_2 отримав спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 60).
На підставі звернення ОСОБА_1 спеціалістом науково-дослідницької лабораторії експертних досліджень ПП «Агенція 007» було складено висновок 
№ 3 від 09 квітня 2021 року, відповідно до якого підписи від імені ОСОБА_5 в актовому записі про народження відповідача ОСОБА_2 на другій сторінці виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою (т. 1, а. с. 133-145).
На підставі звернення ОСОБА_2 лабораторією «EndeavorDNA» було проведено генетичне дослідження між відповідачем і рідною сестрою померлого ОСОБА_5 . ОСОБА_9 , відповідно до результатів якого ймовірність кровного споріднення між відповідачем і рідною тіткою (сестрою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ) складає 95,9 % (т. 1, 
а. с. 236, 237).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду                         
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Згідно з вимогами статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).
Предметом спору у справі, що переглядається, є виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження, вчиненого 16 січня 
1968 року.
Нормами Кодексу законів про родину, опіку, шлюб та акти громадянського стану Української РСР, який був чинним на момент здійснення актового запису про народження ОСОБА_2 , обмежувалося коло осіб, які мали право оспорювати запис про батьківство, з-поміж яких відсутньою була вказівка на спадкоємців. Лише з моменту прийняття Сімейного кодексу України (далі - СК України) стало можливим оспорити батьківство після смерті особи, записаної батьком дитини, але за певних для цього обставин.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року 
в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61?19815сво19).
У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні.
По своїй суті позов про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, в сфері спадкування).
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства (частина перша статті 137 СК України).
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці (частина друга статті 137 СК України).
Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19 з урахуванням принципу розумності надано тлумачення положень статті 137 СК України та зазначено, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини;
перший випадок стосується ситуації, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України);
другий випадок охоплює ситуацію коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень статті 
55 ЦПК про процесуальне правонаступництво (частина друга статті 137 СК України);
третій випадок оспорювання батьківства стосується ситуацій, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).
Таким чином, частиною третьою статті 137 СК України передбачено оспорювання батьківства правонаступником у зв`язку зі смертю особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини та через поважні причини не знала про це. Закон дає право на оспорювання батьківства в цьому випадку спадкоємцям особи (дружині, батькам та дітям). При цьому поважність причин, за якими особа не знала, що вона записана батьком, є фактором, що оцінюється судом.
У справі, що переглядається, звертаючись до суду із позовом про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження, 
ОСОБА_1 посилався на те, що його батько ОСОБА_5 виховував відповідача ОСОБА_2 як сина, проте не був його біологічним батьком, заяви про визнання батьківства не писав, згоди на внесення відомостей до актового запису про нього як батька в актовий запис народження 
ОСОБА_2 не надавав та був впевнений, що ОСОБА_7 вказала відомості про свого сина з її слів. 
Стаття 3 ЦПК України передбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов'язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
У справі, що є предметом перегляду, судами встановлено, що при реєстрації народження дитини (відповідача у справі) 16 січня 1968 року ОСОБА_5 особисто був присутнім в бюро реєстрації актів цивільного стану, надав документи, що посвідчують особу, зокрема військовий квиток, та згоду щодо визнання свого батьківства відносно новонародженої дитини, що підтверджується копією актового запису про народження ОСОБА_2 
від 16 січня 1968 року. У графі «надані документи» вказано: свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 16 січня 1968 року, військовий квиток № НОМЕР_2 Ленінського РВК від 17 червня 1967 року (батько), паспорт НОМЕР_3 
від 07 грудня 1964 року (мати), довідка Сморгонського пологового будинку від 15 січня 1968 року; у графі «особливі відмітки» - «Дитина народилася до реєстрації шлюбу, визнаю себе батьком і прошу внести про мене відомості в актовий запис».
З моменту внесення актового запису про народження дитини (16 січня 
1968 року) і до моменту смерті (01 травня 2016 року) ОСОБА_5 виховував відповідача як свого сина, що не заперечувалося позивачем, тобто 
ОСОБА_5 знав про те, що записаний батьком дитини, визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_2 , не оспорював запис про нього як про батька в актовому записі про народження.
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 639/8165/16-ц зроблено висновок про те, що чинне законодавство надає право спадкоємцям оспорювати батьківство спадкодавця лише за умови, якщо через поважні причини останній не знав за життя про те, що записаний батьком дитини. 
У свою чергу у цій справі позивач не довів, що його покійний батько не знав про те, що був записаний батьком дитини ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі зі ОСОБА_7 , при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Посилання ОСОБА_1 на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо прийняття неналежного доказу на підтвердження біологічного кровного споріднення між відповідачем і рідною тіткою (сестрою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ), проведеного лабораторією «Endeavor DNA», а також щодо неправомірної відмови 
у проведенні ексгумації трупа ОСОБА_5 для здійснення судової молекулярно-генетичної експертизи, є неприйнятними та правового значення не мають, оскільки з урахуванням встановлених обставин цієї справи, у зв`язку з недоведеністю факту необізнаності ОСОБА_5 про те, що він був записаний батьком відповідача, підстави для задоволення позовних вимог і виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження відсутні.
Сам факт біологічного споріднення правового значення у цій конкретно взятій справі не має, оскільки предметом встановлення та фактором дослідження 
у випадку звернення до суду з позовом у порядку частини третьої статті 137 СК України спадкоємцем особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини, є поважність причин, у зв`язку з якими чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини за життя. Однак позивачем не доведено, що його батько не знав і не міг знати про те, що був записаний батьком відповідача, та не вказано на поважність причин такої необізнаності.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду, висловлених у подібних правовідносинах 
у постановах від 15 березня 2018 року у справі № 642/6007/16, від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14, від 28 вересня 2019 року у справі 
№ 756/4688/19, від 18 березня 2020 року у справі № 592/4443/17, від 22 березня 2023 року у справі № 613/96/21, від 13 вересня 2023 року у справі 
№ 552/4291/22, з огляду на їх безпідставність, оскільки в цих справах та справі, яка переглядається, судами встановлені різні фактичні обставини.
Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження 
№ 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Так, у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 642/6007/16 Верховний Суд, передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виснував про те, що суди не здійснили належне правосуддя, у своїх рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, та дійшли передчасних висновків про неможливість оспорювання позивачем батьківства померлого по відношенню до народженого після його смерті. За встановлених обставин вказаної справи відповідач не заперечувала, що особа, записана батьком дитини, за життя не знала про факт її вагітності, а отже, і про те, що його буде записано батьком дитини.
У справі № 756/4688/19 із позовом про оспорювання батьківства та виключення відомостей про особу батька дитини з актового запису про її народження звернулася особа, записана батьком дитини. Погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, Верховний Суд виснував про те, що питання щодо походження дитини вирішується на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає у рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
У справі № 591/6441/14 предметом спору було внесення змін до актового запису про народження щодо позивача як батька дитини та зміна прізвища дитини. Таким чином, спір стосувався визнання батьківства, а не його оспорення. Аналогічно питання встановлення батьківства було предметом спору у справі № 613/96/21.
У справі № 592/4443/17 предметом спору було встановлення факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та факту батьківства, визнання права власності в порядку спадкування, зміна черговості на спадкування та перерозподіл спадщини. При цьому питання правозастосування положень статті 137 СК України у вказаній справі не вирішувалося. Також у справі № 552/4291/22 спір стосувався встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства.
Таким чином, проаналізувавши наведені в касаційній скарзі постанови Верховного Суду на предмет їх подібності, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки у вказаних справах на підставі їх доказової бази встановлені інші фактичні обставини, а тому підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження.
Доводи касаційної скарги про неповне дослідження судами обставин, що мають значення для справи, зводяться до незгоди з висновками судів по суті спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та обґрунтовано спростовані. Разом із тим, Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей Суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що були досліджені та оцінені попередньо.
Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
З огляду на те, що правові підстави для задоволення позовних вимог на підставі положень статті 137 СК України відсутні, із урахуванням встановлених судами обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позову про виключення запису про особу як батька дитини з актового запису про народження.
Розглядаючи зазначений позов, суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку у сукупності, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, що відповідають вимогам матеріального та процесуального права, оскільки завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених прав.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 
2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 
2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                        І. М. Фаловська
                                                                                                С. О. Карпенко
                                                                                                В. В. Сердюк