ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року	Львів	Справа № 380/8101/23 пров. № А/857/8154/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                     Сеника Р.П.,
суддів                                         Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі №380/8101/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції – Гавдик З.В.,
час ухвалення рішення – 28 лютого 2024 року,
місце ухвалення рішення  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення  28 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач 1), Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – апелянт, відповідач 2, Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №353803 від 07.04.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірною постановою відповідача до позивача застосовано адміністративно-господарську санкцію у вигляді штрафу у сумі 17000,00 грн за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Позивач зазначав, що матері позивача, ОСОБА_2 , належить на праві власності земельна ділянка в м. Городок, кадастровий номер 4620910100:29:022:0079, цільове призначення, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Для того, щоб підсипати територію даної земельної ділянки, позивачу була необхідна земля. 26.02.2023 до позивача подзвонив ОСОБА_3 , і сказав, що він буде знімати ґрунт під бруківку, і цей ґрунт не потрібний, і якщо позивач хоче, то може забрати його собі на свою ділянку. 28.02.2023 позивач приїхав у с. Сокільки на власному транспортному засобі та за власний рахунок, де вони разом з ОСОБА_3 , без використання праці сторонніх осіб, погрузили землю в кузов ТЗ марки DAF, д.н.з. НОМЕР_1 . За те, що позивач забрав землю, він нікому не платив, і йому також ніхто не платив, оскільки він забрав та перевозив землю для своїх потреб до будинковолодіння матері.
Коли позивач їхав по об`їзній дорозі м. Львова в напрямку м. Городок (їхав без пасажирів), його зупинили працівники Укртрансбезпеки і повідомили йому, що він повинен надати їм товарно-транспортну накладну на вантаж. Позивач повідомив, що він не повинен мати товарно-транспортну накладну, оскільки везе вантаж на власному транспортному засобі за власний рахунок та для власних потреб, однак йому повідомили, що на нього буде складено Акт про порушення законодавства про автомобільний транспорт. В подальшому позивач продовжив рух до земельної ділянки своєї матері, де вивантажив землю.
Позивач зазначав, що у день проведення перевірки посадовими особами відповідача здійснював перевезення власного майна (вантажу), а не на комерційній основі. Вказував, що не є фізичною-особою підприємцем, а тому винесена спірна постанова про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 позов задоволено повністю; визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №353803 від 07.04.2023; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 1073,60 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду першої інстанції оскаржила Укртрансбезпека, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Положення Закону України «Про автомобільний транспорт» визначають можливість застосування штрафів до осіб, які порушують визначені законодавством вимоги.
Посадовими особами Укртрансбезпеки при здійсненні заходу контролю у виді рейдової перевірки транспортних засобів, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів (на підставі відповідного графіку та направлення на перевірку), встановлено відсутність у позивача товарно-транспортної накладної або іншого документа передбаченого законодавством на вантаж. За наслідками розгляду Відділом державного нагляду (контролю) у Львівській області справи про порушення за наявними матеріалами винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №353803.
Зауважив, що позивач не заперечує факту відсутності товарно-транспортної накладної або іншого документа передбаченого законодавством на вантаж при здійсненні перевезення.
Під «перевезенням вантажів за власний кошт» слід розуміти такі випадки, за яких особа здійснює перевезення, тобто, переміщує ті чи інші види вантажу з одного місця у інше, у той же час, не отримуючи плату за здійснення такого перевезення. Під «перевезенням вантажів за власний кошт» слід розуміти і ті випадки, за яких здійснюється перевезення певного власного вантажу без отримання за це відповідної плати, серед іншого, з метою забезпечення здійснення власної діяльності.
З позиції апелянта, за змістом положень Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником, а отже і суб`єктом відповідальності, може бути і фізична особа без статусу суб`єкта господарювання.
Чинним законодавством передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яку позивачем не надано до перевірки, а тому ним допущено порушення, внаслідок встановлення якого застосовано адміністративно-господарський штраф відповідно до ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Крім викладеного, апелянт не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29.04.2021 у справі №810/3713/16, оскільки у такій здійснено покликання на перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 25.02.2007, яка втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №79, а чинне законодавство України не передбачає диференціації підстав здійснення перевезень на «договірних умовах».
Аналізуючи доводи позивача у цій справі, зокрема щодо перевезення ОСОБА_1 власного вантажу, за власний кошт, власним транспортним засобом та собі ж, апелянт формує висновок, що жоден з таких аргументів жодним чином не підтверджено, а надані свідоцтво про право власності №24831968 від 28.07.2014 свідчить виключно про факт, що земельна ділянка належить ОСОБА_2 , а будинкова книга говорить про тих осіб, які зареєстровані за конкретною адресою. Будь-яких інших належних доказів на підтвердження своєї позиції позивачем не надано, натомість апелянт у повній мірі обґрунтував правомірність застосування адміністративно-господарського штрафу. 
Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 .
Позивач має право керування транспортними засобами категорій А1, А, В1, В, СІ, С, що підтверджується посвідченням водія НОМЕР_2 .
Також ОСОБА_1 належить на праві власності ТЗ марки РАЕ, д. н. з. НОМЕР_3 , що підтверджується технічним паспортом.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_2 , належить на праві власності земельна ділянка в м. Городок, кадастровий номер 4620910100:29:022:0079, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
28.02.2023 щодо позивача складено Акт №348199 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, згідно з яким представником відповідача встановлено порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме - при перевезенні вантажу (глина) перевізник не забезпечив водія документами, на підставі яких виконуються дані перевезення, а саме - відсутня товарно-транспортна накладна або інші документи, передбачені законодавством, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», ч. 1 абз. 3 перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього ж Закону.
07.04.2023 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Шульгою Олександром було винесено постанову про застосування адміністративно- господарського штрафу №353803 від 07.04.2023 щодо ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно вказаної постанови, ОСОБА_1 (DAF НОМЕР_1 ) 28.02.2023 на автошляху Західний об`їзд м. Львова км. 10 допущено перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 і 48, відповідальність за яке передбачена ч. 1 абз. 3 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», та накладено на ОСОБА_1 штраф у сумі 17000.00 грн.
Вважаючи зазначену постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції виходив з того, що склад порушення за вчинення якого позивача притягнуто до відповідальності, полягав, зокрема, у здійсненні перевезення вантажу за відсутності товарно-транспортної накладної. 
При цьому, наявність товарно-транспортної накладної є обов`язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб - остання не оформлюється.
Позивачем зазначено, що ним здійснювалось перевезення для власних потреб, а саме ним перевозилась земля для підсипання території земельної ділянки, яка належить його матері, що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_4 від 28.07.2014.
Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач здійснював перевезення на договірних умовах, у випадку яких необхідна товарно-транспортна накладна.
Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції висновував, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2023 №353803, що винесена відповідачем, є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001 (далі – Закон №2334-ІІІ, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 12 ст. 6 Закону №2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Згідно з ч. 7 ст. 6 Закону №2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.
Приписами ч. 14 ст. 6 Закону №2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
·          для автомобільного перевізника  документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
·          для водія  посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Тобто, перелік документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним.
Статтею 49 Закону №2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі  Порядок №1567).
Відповідно до п. 15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно:
-          наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;
-          додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону;
-          додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода);
-          відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам;
-          оснащення таксі справним таксометром;
-          відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу;
-          додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху;
-          наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення;
-          додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів;
-          виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі);
-          виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Згідно з п.п. 21, 22 Порядку №1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3. Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).
У разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.
Приписами п. 25 Порядку №1567 визначено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає, що за відсутності документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, передбачених статтею 48 Закону №2344-III зокрема, для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційних документів на транспортний засіб, товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, інших документів, передбачених законодавством, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Водночас перелік необхідних документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним, оскільки ст. 48 Закону №2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.
Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст. 60 Закону №2344-III.
Колегією встановлено, що 28.02.2023 посадовими особами Укртрансбезпеки, на підставі графіку проведення рейдових перевірок, а також відповідно до направлень на рейдову перевірку №013159 від 27.02.2023 здійснено рейдову перевірку транспортних засобів перевізників, що здійснювали внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажу, у тому числі, і позивача ОСОБА_1 .
Сторонами не заперечується те, що позивачем надано до перевірки: свідоцтво по реєстрацію транспортного засобу марки DAF, д.н.з. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_5 ; посвідчення водія серії НОМЕР_2 ; поліс страхування; протокол перевірки технічного стану транспортного засобу.
Судом встановлено, що водій під час перевірки не надав жодного товарно-транспортного документа.
Своєю чергою, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається, виключно, на автомобільних перевізників, а не на власників транспортних засобів, яким перевозиться вантаж.
Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах від 01.06.2023 та від 06.07.2023 у справах №640/39442/21 та №560/514/22 відповідно.
Водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.
Таким чином, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи апеляційний суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що абзацом 1 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-IIІ визначено, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт  є автомобільний перевізник.
В розумінні вимог ст. 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник  фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, перевізник  фізична або юридична особа-суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Товарно-транспортна документація  комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна  єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Транспортна послуга  перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.
Позивач не надавав послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату і такими послугами не користувався. Будь-яких доказів зворотного матеріали справи не містять.
При цьому автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (ст. 33,50 Закону №2344-III).
Апеляційний суд встановив, що відповідач не надав доказів того, що позивач надавав послуги з перевезення вантажу, оскільки для цього відсутній відповідний договір, який вказує на договірні відносини щодо перевезення вантажу. Крім того, позивач не має статусу фізичної особи-підприємця. Доказів, які б спростовували відповідні обставини до матеріалів справи не долучено.
В контексті цих міркувань є виправданими твердження позивача про те, що перевезення вантажу здійснювалось для власних потреб.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позов є таким, що підлягає задоволенню.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 380/8101/23 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складено 17.06.2024