27.05.24
22-ц/812/802/24
Провадження № 22-ц/812/802/24         

П О С Т А Н О В А 
іменем України

22 травня 2024 року                                                      м. Миколаїв
справа № 486/271/14-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем – Біляєвою В.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
керівника Другого відділу державної виконавчої служби 
у Вознесенському районі Миколаївської області 
Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 
на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, постановлену 09 квітня 2024 року суддею Далматовою Г.А., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту ухвали не зазначена), у справі за скаргою 
ОСОБА_1 
на бездіяльність посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 
щодо відмови у скасуванні арешту майна та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність начальника Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відділ ДВС) щодо відмови у скасуванні арешту майна, а також просив зобов`язати зняти арешт з усього належного йому майна та виключити відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Заявник посилався на те, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 травня 2014 року частково задоволено позов АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки -чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі судового рішення видані виконавчі листи, що перебували на виконанні у ВДВС Южноукраїнського МУЮ. 
16 серпня 2016 року державним виконавцем відділу ДВС на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі листи повернуті стягувачу. 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року вирішено видати стягувачу дублікати виконавчих листів.
У зв`язку з повним виконанням рішенням суду постановою приватного виконавця Баришнікова Артема Дмитровича від 08 лютого 2023 року виконавче провадження закінчене.
Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що залишається актуальним арешт, накладений на квартиру постановою державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції 16 вересня 2015 року.
За даними автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження за №48605908 перебуває в стані «Повернутий стягувачеві». Та відповідно до п. 16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання - разі повернення виконавчого документа стягувачу, за заявою боржника з певних підстав постанова про зняття арешту з майна боржника виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто. 
На його звернення до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області з заявою про зняття арешту з квартири у зв`язку з повним виконанням судового рішення, особа, дії якої оскаржуються, надала відповідь з переліком підстав, за яких накладений державним/приватним виконавцем арешт може бути знято самим виконавцем, а за яких – судом. Також повідомила про неможливість надання інформації щодо виконавчого провадження, оскільки воно знищене в зв`язку з закінченням терміну зберігання.
У відзиві на скаргу начальник ВДВС просила відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на можливість вчинення будь-яких виконавчих дій тільки в межах відкритого виконавчого провадження, також вказувала на те, що скаргу подано після закінчення строку на її подання. 
02 лютого 2024 року представник заявника - адвокат Врадій Л.М. подала заяву про поновлення процесуального строку.
У своїй заяві від 07 лютого 2024 року начальник ВДВС просила відмовити у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення зі скаргою.
Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року ОСОБА_1 поновлено строк подання скарги.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 квітня 2024 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у скасуванні арешту майна ОСОБА_1 , а саме - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , накладеного у виконавчому провадженні №48605908 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області Васильєвою Валерією Олександрівною від 16 вересня 2015 року, та зобов`язати посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що накладений в межах виконавчого провадження №48605908 (реєстраційний номер запису про обтяження: 52746695 від 16 вересня 2015 року).
У задоволенні інших вимог скарги відмовлено.
Ухвала мотивована тим, що виконавче провадження закінчено, боржник добровільно погасив борг, відсутнє виконавче провадження та майнові претензії з боку стягувача та будь-які відомості стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі особа, дії якої оскаржуються, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні скарги.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована необгрунтованістю судового рішення в частині визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у скасуванні арешту майна. Судом не встановлено конкретних причин, умов та обставин, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, не були виконані чи були виконані з порушенням строків, юридичний зміст, значимість, тривалість і межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів осіб.

Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника, адвокат Врадій Л.М. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення першої інстанції без змін, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовувала скаргу.

2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника – адвоката Врадій Л.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 травня 2014 року частково задоволено позов АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та звернуто стягнення на предмет іпотеки -чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі судового рішення видані виконавчі листи, що перебували на виконанні у ВДВС Южноукраїнського МУЮ. 
16 вересня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Васильєвою В.О. накладено арешт на предмет іпотеки.
16 серпня 2016 року державним виконавцем відділу ДВС виконавчі листи повернуті стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
У подальшому судом були видані дублікати виконавчих листів, які перебували на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д. 
02 квітня 2024 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа (дублікату) № 486/271/14-ц закінчено на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові вказано, що у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), ким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання. Станом на 02 квітня 2024 року оригіналу виконавчого документа на адресу офісу приватного виконавця не надходило.
04 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області з заявою про вилучення записів про арешт квартири у зв`язку з погашенням боргу.
Другий відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області на це повідомив про відсутність у державного виконавця правових підстав для вчинення такої дії. При цьому начальник відділу посилалася на те, що однією з підстав для зняття арешту державним/приватним виконавцем є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим виконання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Позиція апеляційного суду
 Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.
Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону безумовним наслідком закінчення виконавчого провадження є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, а виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження.
Також згідно із пунктом 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, (далі – Інструкція) постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема: при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає). 
У справі, яка переглядається, спір виник з приводу відмови посадових осіб Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) у знятті арешту з майна після повного погашення заборгованості, поза межами виконавчого провадження.
Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.
Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.
Крім того, суд враховує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
У справі, яка переглядається, виконавче провадження закінчено виконанням 08 лютого 2023 року. З заявою до ВДВС ОСОБА_1 звернувся у вересні 2023 року.
За таких обставин, враховуючи, що виконавче провадження щодо виконання виконавчого документа, задля виконання якого державним виконавцем був накладений арешт на майно заявника, закінчено і не може бути розпочато знову, а також, що боргові зобов`язання за цим виконавчим листом виконані і такі обставини мали б стати підставою для відповідних виконавчих дій державного виконавця щодо зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 на підставі пункту 16 Інструкції, оскільки суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) щодо відмови у знятті арешту з предмету іпотеки після виконання судового рішення, поза межами відкритого виконавчого провадження.
Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу керівника Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.
Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.В.Крамаренко
В.І.Темнікова

---------------------------------
Повну постанову складено 27 травня 2024 року