ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/471/24
Провадження № 22-ц/4820/1054/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина.
ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Після досягнення повноліття ОСОБА_3 проживає в Республіці Польща та продовжує навчання в Економічному технікумі №5. У зв`язку з цим він не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги, а відповідач не надає коштів на утримання сина. ОСОБА_2 є здоровою та працездатною особою, працює та одержує заробітну плату, відтак він спроможний сплачувати аліменти на повнолітнього сина.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно на період навчання, починаючи з дня пред`явлення позову та до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення сином 23-річного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з 9 січня 2024 року і до закінчення сином навчання, але не довше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211 грн 20 коп. судового збору.
Рішення в межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.
Додатковим рішенням від 25 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.
Суд керувався тим, що ОСОБА_3 продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, яку відповідач спроможний надавати в указаному розмірі.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд керувався тим, що у зв`язку з розглядом справи ОСОБА_1 понесла витрати на професійну правничу допомогу. Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, то з урахуванням принципів співмірності та дійсності судових витрат на її користь із ОСОБА_2 слід присудити ці витрати у розмірі 3 000 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати основне рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що переклад довідки Комплексу шкіл №35 ім. Зофії Ярошевич «Касі» про навчання ОСОБА_3 в Економічному технікумі №5 не містить підпису перекладача з польської мови, хоча справжність цього підпису засвідчена нотаріусом. Оскільки нотаріальне засвідчення вірності перекладу документа зроблено нотаріусом із порушенням установленого законом порядку, то вказана довідка не є належним і допустимим доказом у справі. Крім того, набрало законної сили рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2023 року у справі №686/26932/23, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому мають місце підстави для закриття провадження у даній справі. Суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача про судовий розгляд.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 не подала відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції зазначив у судовому рішенні певні обставини, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того суд не застосував положення Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який підписаний сторонами 24 травня 1993 року, ратифікований Постановою Верховної Ради України №3941-ХІІ від 4 лютого 1994 року, набув чинності 14 серпня 1994 року (далі – Договір про правову допомогу), норми Закону України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі – Закон №3425-ХІІ) та приписи статей 12, 77, 78, 89, 95 ЦПК України.
У зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з позивачкою.
Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо повідомлення відповідача про судовий розгляд

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
В силу частини другої статті 211 ЦПК України учасники справи повідомляються про місце, дату і час судового засідання судом.
Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового розгляду справи встановлений статтями 128-130 ЦПК України.
Згідно з частинами другою, четвертою, шостою, восьмою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, – разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності – разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Із положень частин першої, другої статті 130 ЦПК України слідує, що у разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам – відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Правила надання поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року №270 (далі – Правила) визначають порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними.
Як передбачено пунктом 2 Правил, рекомендоване поштове відправлення – поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення; повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу – повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплату коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.
В силу пункту 82 Правил рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності – будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем).
За змістом указаних правових норм повідомлення про судовий розгляд справи відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду, натомість, неналежне повідомлення судом учасника справи про дату, час і місце судового розгляду є порушенням його права на справедливий суд.
Суд повідомляє сторони про розгляд справи без їх виклику судовими повістками-повідомленнями.
За наявності в учасника справи електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» судова повістка надсилається судом до цього електронного кабінету, а за його відсутності – на зазначену у справі адресу.
Судова повістка, адресована фізичній особі, вручається їй під розписку та вважається врученою в день складання цієї розписки.
Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 16) місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 15 січня 2024 року суд першої інстанції відкрив провадження у справі та вирішив питання про її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
15 лютого 2024 року суд надіслав на адресу місця проживання ОСОБА_2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення судову повістку. Це поштове відправлення було вручено адресату 19 лютого 2024 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 18).
Добросовісне виконання працівниками Акціонерного товариства «Укрпошта» своїх службових обов`язків у даному випадку презюмується, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази протилежного (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 березня 2019 року у справі №639/4278/16-а).
Отже, ОСОБА_2 був повідомлений про судовий розгляд справи у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірність процесуальних дій суду з належного повідомлення ОСОБА_2 про судовий розгляд справи.

б) щодо тотожності спору

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що при прийнятті процесуальних рішень і застосуванні будь-яких процесуальних норм суд має керуватись у першу чергу основним завданням цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту прав та інтересів особи.
Досягнення завдань цивільного судочинства забезпечується за допомогою реалізації його основних засад, у тому числі принципу диспозитивності, згідно якого звернення особи розглядається судом у межах заявлених вимог.
Право на звернення до суду гарантується законом і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Однією з підстав закриття провадження цивільної справи є вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №320/9224/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа №761/7978/15-ц) зазначено, що необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
За правовим визначенням: сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава; предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення; підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересом (докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не є підставою позову).
Визначаючи підставу позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі №757/39474/19-ц).
Із матеріалів справи слідує, що у жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з останнього на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно на період навчання, починаючи з дня пред`явлення позову та до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення сином двадцятитрьохрічного віку.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2023 року (справа №686/26932/23) в позові ОСОБА_1 відмовлено.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку (№686/471/24), сторонами є позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 .
Предметом позову у цій справі є вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, починаючи з дня звернення до суду (30 грудня 2023 року) та до досягнення сином сторін 23 років.
Підставою заявленого позову є необхідність утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 батьком і можливість надання відповідачем ОСОБА_2 такої допомоги сину.
Оскільки позови у справах №686/26932/23 і №686/471/24 містять вимоги про стягнення аліментів за різні періоди, то підстави цих позовів не є тотожними, а відтак наявність рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2023 року у справі №686/26932/23, яке набрало законної сили, не є підставою для закриття провадження у справі №686/471/24.
Схожі за змістом висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2023 року у справі №202/3169/22-ц.
Посилання ОСОБА_2 на тотожність спорів, у зв`язку з чим провадження у справі має бути закрите, не відповідає фактичним обставинам справи та процесуальним нормам закону.

в) щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

Статтею 198 Сімейного кодексу України (далі – СК України) визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що батьки можуть надавати їм матеріальну допомогу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 виповнилося 18 років, він не працює та проживає з матір`ю.
ОСОБА_1 на підтвердження факту продовження сином ОСОБА_3 навчання подала суду першої інстанції довідку Комплексу шкіл №35 ім. Зофії Ярошевич «Касі» №Zsz.4318.64.2023 від 1 серпня 2023 року про навчання ОСОБА_3 в Економічному технікумі №5 (Республіка Польща) із нотаріально засвідченим перекладом документа (а.с. 7-8).
Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Між Україною та Республікою Польща укладено Договір про правову допомогу, відповідно до статті 15 якого документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом.
Відповідно до статті 79 Закону №3425-ХІІ нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус.
За змістом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
В силу статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із положень статті 95 ЦПК України слідує, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тягне за собою відмову в позові.
Письмові докази є одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Іноземні документи як письмові докази мають відповідати вимогам чинних міжнародних договорів і містити належним чином засвідчений переклад.
Довідка Комплексу шкіл №35 ім. Зофії Ярошевич «Касі» №Zsz.4318.64.2023 від 1 серпня 2023 року про навчання ОСОБА_3 в Економічному технікумі №5, яка підписана референтом Катажиною Пєтшак, не скріплена гербовою печаткою установи. Водночас у справі відсутні достатні дані вважати, що  ОСОБА_4  є уповноваженою особою на підписання цієї довідки. Крім того, переклад указаної довідки не містить підпису перекладача ОСОБА_5 , справжність якого засвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Кот М.О. (зареєстровано в реєстрі за №5003).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що довідка Комплексу шкіл №35 ім. Зофії Ярошевич «Касі» від 1 серпня 2023 року №Zsz.4318.64.2023 не є належним і допустимим доказом, який підтверджує факт навчання ОСОБА_3 у зазначеному навчальному закладі.
Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про доведеність цієї обставини.
Оскільки ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами продовження сином ОСОБА_3 навчання, то її позов про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на повнолітнього сина не підлягає задоволенню.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам, у зв`язку з чим ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
В позові ОСОБА_1 слід відмовити.
У зв`язку з скасуванням основного рішення суду щодо стягнення аліментів ухвалене 25 березня 2024 року додаткове рішення щодо витрат на професійну допомогу втрачає силу. 

Щодо судового збору

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шості статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» ОСОБА_1 як позивачка звільнена від сплати судового збору у справі про стягнення аліментів.
Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, то судові витрати не можуть бути покладені на ОСОБА_2 , а сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 грн 80 коп. має бути відшкодований йому за рахунок держави.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В позові  ОСОБА_1 відмовити.
Визнати, що додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 березня 2024 року втратило силу.
Відшкодувати з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) 1 816 гривень 80 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       О.І. Талалай

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Павловська А.А.        
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 50