ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2024 року
м. Київ
справа № 757/4355/23-ц
провадження № 61-15562св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,              Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від                          13 грудня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -                      АТ КБ «ПриватБанк»), у якому просив визнати припинено поруку за договором поруки № МА-36-07, що був укладений 17 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».
В обґрунтування позову вказував, що на початку вересня 2019 року                           ПАТ КБ «ПриватБанк» було заблоковано два депозитних рахунки позивача на суму 520 000 грн. На подану 06 вересня 2019 року позивачем заяву про отримання обґрунтування блокування коштів позивача, банком 16 вересня 2019 року за №20.1.0.0.0/7 було повідомлено ОСОБА_1 про те, що за кредитним договором, за яким позивач ОСОБА_1 є поручителем, існує прострочена заборгованість, а також було зазначено про необхідність її погашення. Також, на заяву позивача щодо надання інформації щодо договорів поруки, банк повідомив, що таким договором поруки є № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.
Указував, що 17 грудня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та                   ПАТ КБ Приватбанк» було укладено договір поруки № МА-36-07. Предметом вказаного договору поруки, відповідно до пункту 1 договору, є надання поруки за виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним.
18 січня 2008 року ОСОБА_3 достроково виконав зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором здійснювалось банком ще у 2012 році.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від                             16 грудня 2013 року по справі № 202/32532/13-ц у задоволенні позову                 ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів з боржника та поручителів відмовлено.
Як встановлено постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року по справі №202/32532/13-ц, 18 січня 2008 року позичальник достроково виконав зобов`язання передбачені кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року. Відповідно до пункту 10 договору поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, в забезпечення виконання якого з позивачем було укладено договір поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року є виконаним ще 18 січня 2008 року, просив задовольнити позов та визнати припиненою поруку за вказаним договором поруки, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнути з позивача судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є неефективним і таким, що не забезпечить реальне поновлення його прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Короткий зміст судових рішень апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником                Козубом О. М. , задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Визнано припиненою поруку за договором поруки                  № МА-36-07, що був укладений 17 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про судовий збір.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки заборгованість за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року погашена, що встановлено судовими рішеннями, відтак, і договір поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2017 року припинив свою дію. Позовні вимоги                         ОСОБА_1 є обгрунтованими, позивачем обрано належний спосіб захисту, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки вперше позивач звернувся до суду щодо захисту свого порушеного права в межах строку позовної давності, на час встановленого карантину такі строки продовжувалися, позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені в межах строку позовної давності.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня        2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
Додаткова постанова мотивована тим, що судом по справі не було вирішено питання щодо витрат на правову допомогу, які поніс позивач.
Узагальнені доводи вимог касаційних скарг
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Данильченко О. О. 30 жовтня 2023 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року, у якій просить зазначену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року в справі № 760/19775/15-ц, від 14 травня 2019 року в справі                        № 910/11511/18, від 22 січня 2019 року в справі № 912/1856/16, від                                04 вересня 2019 року в справі № 202/32532/13-ц, від 21 березня 2018 року в справі № 57/314-6/526-2012 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 905/2260/17, від 22 лютого                   2022 року  в справі № 761/36873/18, від 26 січня 2021 року в справі                              № 760/19755/15-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від                    19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Данильченко О. О. 09 січня           2024 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13грудня 2023 року, у якій просить скасувати зазначену постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування  висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від                                   06 березня 2019 року в справі № 922/1163/18, від 23 червня 2022 року в справі № 607/4341/20, від 27 жовтня 2022 року в справі № 753/10228/20, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 23 листопада 2020 року в справі № 638/7748/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Відзиви на касаційні скарги до суду не надходили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року в указаній справі та витребувано цивільну справу № 757/4355/23-ц з Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скарго АТ КБ «ПриватБанк» на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Андрушівського відділення Житомирського РУ ПАТ КБ Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000 доларів США зі сплатою 14 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення                            14 грудня 2012 року (пункт 1 договору).
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від                     16 грудня 2013 року по справі № 202/32532/13-ц у задоволенні позову                       ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент - банк», ОСОБА_3 ,                 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовлено в повному обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання припиненим договору поруки, укладеного 17 грудня 2007 року задоволено.
Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що відповідачем, тобто ОСОБА_3 , погашено в повному обсязі кредит, комісії банку та проценти за користування кредитом відповідно до кредитної угоди та договору про видачу траншу № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.
06 вересня 2019 року позивач з листом звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогою пояснити дії останнього про причини блокування депозитних рахунків належних позивачу.
Листом №20.1.0.0.0/7-190906/1490 від 16 вересня 2019 року відповідачем було повідомлено позивача, що відповідно до чинного законодавства України та договірних відносин, позивач, як поручитель та боржник несе перед банком (відповідачем) солідарну відповідальність за кредитними зобов`язаннями. В листі відповідач просить позивача, як поручителя, погасити заборгованість за кредитним договором.
14 листопада 2019 року позивач у письмовому вигляді повторно звернувся до відповідача з вимогою зазначити детальні реквізити договору поруки та дату його підписання.
Листом № 20.1.0.0.0/7-191114/6304 від 16 вересня 2019 року відповідачем було повідомлено позивача, що укладеним договором поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 не передбачено обов`язку банку надавати його копію чи копію кредитного договору.
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 559 ЦК України (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Суд установив, що 17 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №МА-36-07 від 17 грудня 2007 року в рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у сумі 100 000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 14 грудня 2012 року (пункт 1 договору).
Пунктом 10 договору поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , сторонами погоджено, що договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
У справі № 202/32532/13-ц встановлено, що 17 та 18 січня 2008 року                   ОСОБА_3 здійснив погашення кредиту та відсотків по кредиту саме згідно з кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.
Доказів того, що кредит було видано в іншому, більшому розмірі і він залишився не погашеним, матеріали справи не містять.
Тобто, договір поруки № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року припинив свою дію 18 січня 2008 року у зв`язку із погашенням зобов`язання за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року.
Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права та просив визнати припиненим договір поруки в зв`язку з припиненням основного зобов`язання, а саме повним погашенням боргу основним боржником, тобто з підстав визначених частиною 1 статті 559 ЦК України.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу у юридичній визначеності. Застосування такого способу захисту інтересу є належним лише тоді, якщо юридична невизначеність триває, суд не розглядає ініційований кредитором для захисту його прав спір із боржником і не вирішив цей спір раніше. За цих умов боржник (поручитель) може звернутися до суду з позовом про визнання відсутності права вимоги кредитора за договором поруки (визнання його припиненим), зокрема про визнання поруки припиненою, і такий спосіб захисту буде належним та ефективним. У разі задоволення цього позову суд у резолютивній частині визнає відсутнім право вимоги кредитора за договором поруки, зокрема визнає поруку припиненою, а не припиняє договір поруки.
Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц.
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що оскільки заборгованість за кредитним договором № МА-36-07 від 17 грудня 2007 року погашена, що встановлено судовими рішеннями у справі 202/32532/13-ц, відтак, і договір поруки                     № МА-36-07 від 17 грудня 2017 року припинив свою дію.
Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, позивачем обрано належний спосіб захисту, а, відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оскільки постанова апеляційного суду відповідає фактичним обставинам справи, Верховний Суд вважає, що зайве посилання апеляційного суду на позовну давність у мотивувальної частини судових рішень не вплинуло на правильність судового рішення. Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права, це строк існування самого зобов`язання поруки, а посилання у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення на поважність причин пропуску строку позовної давності не вплинуло на правильність і законність ухваленого апеляційним судом судового рішення.
За викладених обставин доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про пропуск позивачем позовної давності є неприйнятними.
Щодо стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» витрат на правничу допомогу
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Установлено, що адвокат Козуб О. М. надавав правову допомогу ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги № 30/23 від 26 січня 2023 року.
Зі змісту пункту 5.1 договору вбачається, що правова допомога (послуги) адвоката оплачуються згідно акту передачі-прийому надання правової допомоги (послуг), у якому міститься повний перелік наданих клієнту послуг та розрахунок вартості відповідно до умов даного договору та додаткових угод до нього.
Установлено, що між сторонами було підписано акт прийому-передачі наданих послуг № 1 від 09 жовтня 2023 року до договору про надання правової допомоги № 30/23 від 26 січня 2023 року. Зі змісту зазначеного акту вбачається, що адвокат Козуб О. М. надав, а позивач                        ОСОБА_1 прийняв та оплатив послуги надані адвокатом на суму 8 000 грн, які складаються з: знайомлення із обставинами справи, вивчення актуальної судової практики у аналогічних спірних правовідносинах та надання правничої консультації щодо захисту в суді 2 год. - 2 000 грн; підготовка і подання позовної заяви 3 год. - 3 000 грн; підготовка і подання апеляційної скарги 3 год. - 3 000 грн.
Таким чином, адвокат Козуб О. М. надав, а позивач ОСОБА_1 отримав та оплатив надані послуги з правової допомоги на суму 8 000 грн.
Про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, та значенням справи для сторони відповідач АТ КБ «Приватбанк» не заявляло.
Враховуючи наведене, правильними є висновки апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на надання правничої допомоги в розмірі 8 000 грн.
За таких обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційних скаргах.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без  змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                М. Є. Червинська
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко
 
                                                                                                           В. М. Коротун