КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5701/2023                                                                 Доповідач - Ратнікова В.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
         м. Київ                                                                                             Справа № 752/4320/23
       01 квітня 2024 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                  - Левенця Б.Б.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кордюкової Ж.І., у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, -
в с т а н о в и в :
У березні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.
Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 19 червня 2015 року між банком та  ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26 000,00 грн.  Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
Позивач зазначав, що відповідач  ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги про погашення заборгованості не реагувала, унаслідок чого станом на 14 лютого 2023року у неї утворилась заборгованість у розмірі 31 448,40 грн, яка складається  із: заборгованоситі за тілом кредиту - 25 418,81 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 6029,59 грн.
Ураховуючи викладене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором станом на 14 лютого 2023року у розмірі 31 448,40 грн та судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором від 19.06.2015 року №б/н у загальному розмірі 25 980 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 31 коп. та судові витрати в розмірі 2 218 (дві тисячі двісті вісімнадцять) грн. 06 коп.
Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 28 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову  в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не дослідив подані учасниками справи докази, не взяв до уваги, що паспорт споживчого кредиту, на який посилається суд, обгрунтовуючи своє рішення, відповідно до статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» надається споживачу послуг до укладення договору, в ньому міститься інформація, яка необхідна для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі, з урахуванням обрання певного типу кредиту.
За пред`явленими вимогами позивача договір між сторонами укладено 19 червня 2015 року, тоді як паспорт споживчого кредиту датований 19 липня 2021 року.
 Також судом першої інстанції не було враховано практику Верховного Суду, викладену у постанові у справі № 393/126/20 від 23.05.2022 року, в якій зазначено, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту». 
Отже, на думку сторони відповідача, висновок районного суду про узгодження між банком та відповідачем умов договору, які б передбачали сплату будь яких відсотків, комісій та інших платежів, не відповідає вимогам чинного законодавства та сталій судовій практиці Верховного Суду.
Крім того, умови анкети-заявки від 19 червня 2015 року не містять розміру відсоткової ставки, комісій та інших платежів. Як і не містять умови про списання будь яких коштів з рахунку клієнта без його згоди.
Разом з тим, із наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що банком систематично нараховувалися відсотки та списувалися із рахунку шляхом збільшення кредитного ліміту. Так, банком було самостійно нараховано та списано за рахунок тіла кредиту 27 075,69 грн.
Отже, на переконання сторони відповідача, у своєму розрахунку банком безпідставно збільшено тіло кредиту, на яке знову  були нараховані відсотки, пеня та інші платежі.
Поза увагою суду першої інстанції залишилась позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.01.2020 року у справі № 643/5521/19, в якій зазначено, що оскільки анкета-заява не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, то відсутні підстави для покладення на відповідача обов?язку по сплаті заборгованості за відсотками, пенею, комісією і штрафами за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту".
Звертає увагу суду на те що, виходячи з кредитного ліміту у розмірі 26 000 грн, вона сплатила на користь банку 212 091, 99 грн, що свідчить про повернення кредиту, а також переплату у розмірі 186 091,99 грн.
Вважає, що судом першої інстанції не перевірено чи відповідає сума, заявлена позивачем до стягнення, фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвокат Абібулава Тетяна Геннадіївна просить відхилити доводи апеляційної скарги відповідача.
Зазначає, що належним документом, що підтверджує витрати з рахунку, ініційовані за допомогою кредитної картки, є відповідна банківська виписка. Позивачем в обгрунтування заявлених вимог з приводу обсягів кредитування (суми кредиту), цілей і порядку використання кредитних коштів надано виписку по картковому рахунку відповідача, яка є належним і допустимим доказом в розумінні статті 76 ЦПК України.
Відповідно до  виписки по рахунку послугою з кредитування рахунку відповідач користувалася, починаючи з червня 2015 року, тобто, протягом 8 років поспіль, доки заборгованість за такою формою кредиту не стала простроченою. Факт користування карткою та  погашення заборгованості визнається апелянтом і не заперечується сторонами у справі.
Вважає, що надана банком виписка за картковим рахунком відповідача підтверджує обставини видачі кредиту, його розмір, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. 
Таких висновків щодо належності, як доказів, виписки по картковому рахунку та довідки банку про зміну умов кредитування дійшов і Верховний Суд у своїх постановах по справах: № 200/5647/18 від 16.09.2020 року, № 456/3643/17 від 20.10.2020 року, № 205/4176/18 від 11.11.2020 року. 
Просить врахувати, що відповідач жодного разу не зверталася до банку з підстав оскарження або заперечення транзакцій, визначених у виписці. А 19 липня 2021 року відповідачці було перевипущено нову картку НОМЕР_1 до рахунку з кредитним лімітом. Під час оформлення договірних правовідносин з видачі картки та встановлення порядку користування такою карткою відповідачем власноручно підписано паспорт споживчого кредиту та заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 19 липня 2021 року.
Цією заявою про приєднання спростовуються посилання відповідачки про не підписання нею Умов і Тарифів саме в тій редакції, яка наведені в розрахунку заборгованості, та підстави перерахунку тіла кредиту відповідно до практики Верховного Суду від 09.01.2020 року у справі № 643/5521/19.
Ця заява про приєднання має виключне значення для справи, адже вона є правочином, який містить всі ті дані,  існування яких заперечує відповідачка - відсоткова ставка, строк, кредитний ліміт, штрафні санкції, і підтверджує факт ознайомлення відповідачки під розпис саме з тією редакцію Умов і Правил, які застосовані до спірних правовідносин. 
          Крім того, цією заявою про приєднання, на противагу доводам апеляційної скарги, підтверджено договірний порядок списання відсотків в рахунок кредитного ліміту під час користування  карткою та спростовано підстави перерахунку.   
         Також зазначає, що підписання паспорту споживчого кредиту на момент початку дії кредитних правовідносин не передбачалося чинними нормами, адже Закон України "Про споживче кредитування" вступив в силу з 10.06.2017 року, а відтак, цілком правомірним зі сторони банку було повідомити відповідача про всі умови кредитування під час перевипуску нової кредитної карти 19 липня 2021 року, що викладено в паспорті споживчого кредиту та міститься в заяві відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.
До того ж, факт сплати відповідачем відсотків протягом усього строку кредитування, що вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, є актом згоди на запропоновані банком умови кредитування і в частині розміру оплатності кредиту.
Посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують факт укладення кредитного договору, його виконання, погодження умов і тарифів за користування кредитним лімітом,  банком правомірно нараховано відсоткову ставку в розмірі 42% річних на підставі умов договору, погоджених сторонами, а висновок про відсутність домовленості з розміру відсоткової ставки в період дії кредитного договору не узгоджується з фактичними обставинами справи, які підтверджені належними і допустимими доказами. Таким чином, позивач АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/4320/23 від 31 травня 2023 року в частині розміру стягнення заборгованості може бути змінено в частині розміру заборгованості за відсотками з  561,50 грн на 6 029,59 грн, відтак у загальному розміру сума до стягнення складатиме 31 448,40 грн, з яких: 25 418,81 грн - заборгованість за кредитом та 6 029,59 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
22 грудня 2023 року до Київського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить не приймати до уваги відзив представника позивача, оскільки він поданий майже з місячним порушенням терміну, встановленого судом апеляційної інстанції.
Також, посилаючись на те, що чинним процесуальним законодавством чітко передбачено, що позивач повинен подати всі докази разом із позовною заявою, а у випадку неможливості це зробити, повинен повідомити суд про причини такої неможливості і вжиті ним заходи для отримання доказів, просила суд апеляційної інстанції не приймати долучені позивачем до відзиву на апеляційну скаргу Умови та Правила від 19 липня 2021 року.
 Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 19 червня 2015 року між банком ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 19).
Позичальнику (відповідачу у справі) видана платіжна картка для авторизації із встановленим кредитним лімітом у розмірі 1 400,00 грн, зі збільшенням  кредитного ліміту до 26 000,00 грн. (а.с. 17).
В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідачка у справі) погодилась з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, Правилами користування основними умовами обслуговуваннями і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодилась з його умовами.
На підтвердження обставин приєднання позичальника  ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.24, 25-66). 
Доказів ознайомлення позичальника  ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими вона погодилась при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано та відповідачем під час судового розгляду справи дані обставини не визнані.
Крім того, позивачем надано паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 19 липня 2021 року, та в якому міститься інформація, що зберігає чинність та є актуальною до 03 серпня 2021 року, про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту за типами кредитного продукту: карта«Універсальна», карта «Універсальна COLD», карта «Platinum», карта «МС World Black Edition», карта «Visa Signature», карта МС«World Elite», карта «Visa Infinite»(а.с. 20-23).
З виписки  АТ КБ «ПриватБанк» про рух коштів за договором  № б/н, укладеним з ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач користувалася наданими банком коштами та частково погашала заборгованість.
У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором, та виникненням заборгованості, кредитор 01 березня 2023 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за договором в сумі 31 448,40 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 25 418,81 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 6029,59 грн.
Надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, суд першої інстанції  встановив, що 01 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримала: кредитну картку № НОМЕР_2 , тип картки «Універсальна», строк дії якої 01/19; 30.03.2017 - кредитну картку № НОМЕР_3 , тип картки «Універсальна», строк дії якої 03/21;05.11.2018 - кредитну картку № НОМЕР_3 , тип картки «Універсальна», строк дії якої 03/21; 19.07.2021 - кредитну картку № НОМЕР_1 , тип картки «Універсальна», строк дії якої 07/25, що підтверджується довідкою.
01 лютого 2015 року відбувався старт карткового рахунку відповідачки та 23 червня 2015 року був встановлений кредитний ліміт в сумі 1400,00 грн, який в подальшому неодноразово змінювався та його максимальний розмір становив 26 000,00 грн.
В анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 19червня 2015 року процентна ставка не зазначена. Умови кредитування, вказані у паспорті споживчого кредиту від 19липня 2021 року, підписані  ОСОБА_1 , встановлюють процентну ставку в розмірі 51,09% річних за межами пільгового періоду для картки Універсальна на строк з 19 липня 2021 року по 03 серпня 2021 року (розділ 4, стовпчик щодо реальної річної процентної ставки для карти «Універсальна» при користуванні лімітом за межами пільгового періоду та при погашенні мінімальними щомісячними платежами). Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна Gold» відповідач не погоджувала, оскільки відповідні відомості у матеріалах справи відсутні.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно не виконала зобов`язання за укладеним з банком договором, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 25980,31 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту у сумі 25 418,81 грн, та відсотки за користування кредитом у сумі 561,50 грн, нараховані на суму боргу у розмірі 25 072,00 грн відповідно до розділу 4 паспорту споживчого кредиту від 19 липня 2021 року, із розрахунку 51,09% за період 19.07.2021 по 03.08.2021 (25072 грн. х 51,09% /365 х 16 днів = 561,50 грн.), оскільки інший розмір відсоткової ставки та період її нарахування не був погоджений сторонами під час укладання договору.
 З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду  погодитися не можез огляду  на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів апеляційного суду, виходить з такого.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Правовий аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що  розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами  поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В частині договірних зобов`язань правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - частина першою, другою статті 207 ЦК України. 
Із наданих учасниками справи та досліджених судом доказів встановлено, що анкета - заява від 19 червня 2015року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні кредитні правовідносин, за умовами яких банк видав позичальнику  ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_2  для авторизації із встановленим кредитним лімітом у розмірі 1 400,00 грн, зі збільшенням  кредитного ліміту до 26 000,00 грн, а остання отримала грошові кошти на платіжну картку та користувалась ними.
Обставини укладення договору на зазначених умовах, отримання кредиту в сумі 26 000,00 грнта погашення заборгованості не заперечувала в суді першої інстанції відповідач  ОСОБА_1 .
Водночас, укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 19 червня 2015 року, у сукупності з іншими доказами не вказує на те, що умови договору містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами.
Посилання позивача наприєднання позичальника до викладених на банківському сайті Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими передбачено розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом є безпідставним, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
За змістом статті 634 ЦК України  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна  підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком  та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що   пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на банківському сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Разом з тим, матеріали справи не містять дорказів та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумілавідповідачОСОБА_1 , ознайомилась і погодилась з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення, зокрема,процентів за користування кредитом, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначених правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема, щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом.
Не вказує на досягнення сторонами згоди щодо умов кредитного договору в частині сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами і наданий позивачем паспорт споживчого кредиту від 19 липня 2021 року, з огляду на те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. 
Отже, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545 сво 20), при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569 св 20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573 св 20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707 св 19).
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що у справі, яка переглядається, заявлена вимога позивача в частині стягненняз відповідача   ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про  відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку  по сплаті процентів за користування кредитними коштами, то включені позивачем до загальної суми боргу накопичувальним підсумком за період з 01 липня 2019 року по 14 лютого 2023 року відсотки у виді «погашені за рахунок кредиту», розмір яких становить 26 000,84 грн, підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. А нараховані відсотки за користування кредитом 01 січня 2023 року у розмірі 906,75 грн, 31 січня 2023 року - 906,75 грн стягненню з позичальника не підлягають.
Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості в частині заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача  ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів встановила, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язується повернути кредитору позику в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці, з перевипуском картки на новий строк, зі строком дії - до останнього дня місяця липня 2025 року.
Розрахунок заборгованості за трьома окремими періодами вказує на те, що в межах строку кредитування та заявлених вимог позивача за період з 23 червня 2016 року по 14 лютого 2023 року позичальник     ОСОБА_1  користувалась кредитним лімітом та здійснювала погашення платежів (а.с. 5-16). 
За розрахунком заборгованості станом на 10 травня 2019 року за позичальником борг не обліковується (а.с. 10 зворот).
За період з 11 травня 2019 року по 14 лютого 2023 року позичальником ОСОБА_1 витрачено 111 097,83 грн кредитних коштів, з яких на виконання зобов`язання за вказаний період погашено 107 463,77 грн. (а.с. 10-16).
 Отже, розмір невиконаного позичальником  ОСОБА_1 зобов`язання з повернення суми позики становить 3 634,06 грн. (111 097,83 грн- 107 463,77 грн), який відповідачем не спростовано.
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Оскільки за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено, тому відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.  
З урахуванням змісту зазначених норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що у порушення умов договору позичальник    ОСОБА_1  фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернула, чим порушила права кредитора.
За проведеними обчисленнями в рамках укладеного сторонами кредитного договору від 19 червня 2015 року борг за тілом кредиту складає  суму 3 634,06 грн. Заборгованість в частині боргу за тілом кредиту у розмір 3 634,06 грн, періоди її виникнення, що обліковується за позичальником  ОСОБА_1 підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою боргу відповідачем  ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та, задовольняючи вимогу позивача в частині складової заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі, та в частині відсотків за користування кредитом за період з 19 липня 2021 року по 03 серпня 2021 року, що визначена у паспорті споживчого кредиту, не врахував, що у банку відсутні правові підстави нараховувати проценти за користування кредитом за укладеним з позичальником ОСОБА_1 договором від 19 червня 2015 року, а тому вимога позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що відповідачка під час перевипуску картки  підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 19 липня 2021 року, а відтак підтвердила своє ознайомлення з відсотковою ставкою на рівні 42% річних та виявила своє бажання приєднатися до Умов і Правил надання послуг в редакції саме з такими тарифами, які відображені в заяві про приєднання, долучивши до відзиву копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 19 липня 2021 року, є необгрунтованими, з огляду на таке.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом до   ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,  не подав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів погодження між сторонами розміру відсоткової ставки та період її нарахування під час укладання договору.
При цьому банк, керуючись частиною третьою статті 211 ЦПК України, до позовної заяви долучив клопотання про розгляд справи за його відсутності (за відсутності представника), вказував, що докази, які необхідні для розгляду заявленого між сторонами спору, знаходяться у матеріалах справи. Позивач зазначав, що у нього відсутні інші клопотання та заяви і не заперечував щодо заочного розгляду справи (а.с. 108,109).
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 299/957/14-ц (провадження № 61-5660св20) та від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21).
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів  апеляційного суду не може прийняти в якості доказу  подану позивачем до відзиву на апеляційну скаргу заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 19 липня 2021 року з огляду на вимоги частини 3 статті 367 ЦПК України, якою передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таких об`єктивних причин, які перешкоджали позивачу подати зазначений доказ до суду першої інстанції разом із позовною заявою, позивач у відзиві на апеляційну скаргу не зазначає. В силу вимог частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Клопотання позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/4320/23 від 31 травня 2023 року в частині розміру стягнення заборгованості може бути змінено в частині розміру заборгованості за відсотками з "561,50 грн" на "6 029,59 грн", відтак у загальному розміру сума до стягнення  складатиме 31 448,40 грн, з яких 25 418,81 грн - заборгованість за кредитом та 6 029,59 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, є способом оскарження судового рішення в  не передбаченому  процесуальним законом порядку, оскільки, відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з частинами 2, 3 статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Позивач не реалізувавпроцесуальне право на оскарження судового рішення Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/4320/23 від 31 травня 2023 року в апеляційному порядку, тому доводи клопотання позивача про зміну рішення суду першої інстанції в частині вирішених вимог про стягнення заборгованості за відсоткамиза користування кредитом, які не були предметом оскарження  позивачем, не приймаються і не розглядаються в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1  правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не дослідив усіх передбачених нормою права юридичних фактів, наявність яких впливає на остаточний результат справи, та без належної перевірки розрахунку заборгованості помилково в основу висновку щодо розміру заборгованості поклав обчислення, наведені позивачем, тим самим не встановив дійсний обсяг відповідальності відповідача.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це,відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк», які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови, підлягають частковому задоволенню.
Отже, доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково (11,43%), а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складються з судового збору за подання позовної заяви у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що становить розмір 306,78 грн слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .
Понесені відповідачем  ОСОБА_1 та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивача АТ КБ «ПриватБанк» у пропорційному розмірі до задоволених вимог скарги (88,57%), що становить розмір 3 565,83 грн.
Керуючись ст.ст.  15, 16, 207, 526, 530, 610, 611, 612, 626, 628, 638, 633, 634,  1054, 1048, 1049, 1050ЦК України,  ст.ст. 1, 11  Закону України  « Про захист прав споживачів», ст.ст. 2, 5, 12, 13, 44,141,  263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 19 червня 2015 року задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №б/н від 19 червня 2015 року, що складається із заборгованості за тілом кредиту, у розмірі 3 634,06 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 306,8 грн.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь   ОСОБА_1  (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 565,83 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім  випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

         Головуючий:                                             Судді: