Справа № 307/1813/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        15 квітня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Собослоя Г.Г, 
за участі секретаря – Гусонька З.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року (повне рішення складено 24.08.2023, головуючий суддя Гримут В.І.) у справі № 307/1813/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення відповідачеві платного земельного сервітуту за користування належною їй земельною ділянкою. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0294 га у АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2002. 
Згідно з договором купівлі-продажу 13.12.2006 відповідач ОСОБА_2 є власником 42/100 часток будівлі у АДРЕСА_1 , що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці.
Посилалася на те, що з матеріалів іншої цивільної справи № 307/3337/18 слідує, що відповідач ОСОБА_2 користується 0,0116 га земельної ділянки позивачки: частина знаходиться під належними йому приміщеннями даної будівлі, частина використовується ним для проходу до належних йому приміщень, інша частина – для заїзду легкових та вантажних транспортних засобів. 
Зазначала, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, але позивачці жодних коштів за використання її земельної ділянки не сплачує.
Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити між нею та відповідачем ОСОБА_2 безстроковий оплатний земельний сервітут щодо належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_1 , шляхом передачі нею у безстрокове користування 0,084 га земельної ділянки за вказаною адресою для обслуговування належної ОСОБА_2 частини будівлі, розташованої на цій земельній ділянці, зокрема: 0,065 га – ділянка, яка розташована під належними йому приміщеннями будівлі; 0,006 га – ділянка розміром 12 м х 0,5 м для заїзду вантажного та легкового транспорту, а також встановлення при потребі будівельних риштувань з боку АДРЕСА_2 га – дві рівнозначні ділянки розміром 6,5 м х 1 м для проходу та встановлення при потребі будівельних риштувань на тильній сторони будівлі. За користування вказаною земельною ділянкою ОСОБА_2 повинен сплачувати їй щомісячну плату в сумі 2352 грн безстроково на її картковий рахунок у відділенні Ощадбанку в с. Нижня Апша.
Уточнивши позовні вимоги (а.с. 92-93), позивачка зазначала, що ОСОБА_2 повинен сплачувати їй щомісячну плату в сумі 36 792,00 грн безстроково на її картковий рахунок у відділенні Приватбанку, в решті зміст позовних вимог не змінено.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у судовому порядку право вимагати встановлення сервітуту мають особи, у яких, в силу певних обставин, виникла необхідність у користуванні чужою земельною ділянкою. Натомість у даній справі з вимогами про встановлення земельного сервітуту до суду звернулася ОСОБА_1 – власниця земельної ділянки, на якій знаходиться чуже майно, яка просить встановити земельний сервітут для ОСОБА_2 , тобто примусово надати позивачеві право користуватися належною їй земельною ділянкою. 

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Козакова М.В. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що, на думку скаржника та його представника, суд першої інстанції відмовив у позові тому, що у відносинах про встановлення земельного сервітуту підлягають захисту вимоги землекористувачів, а не власників земельних ділянок. Посилаючись на пункт 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», в якій вказано, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання, скаржник вважає, що ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути як власник, так і землекористувач. Також у ст. 99 ЗК України передбачено, що вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи. Зазначає, що не відповідають обставинам справи висновки місцевого суду про те, що у 2003 році позивачка ОСОБА_1 приховала від нотаріуса той факт, що земельна ділянка належить їй на праві приватної власності з 27.03.2002, оскільки стосовно договору діє презумпція правомірності правочину.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Решетар В.В., просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який закріплений у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відтак, на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2006 ОСОБА_2 придбано 42/100 часток будівлі у АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим у силу вимог ст. 377 ЦК України, 120 ЗК України, ОСОБА_2 набув право власності на частину земельної ділянки, на якій знаходиться частина будівлі та яка необхідна для обслуговування цієї частини будівлі. У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Перехід майнових прав на будівлю до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування Посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 22.062021 у справі № 200/606/18, постанови Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 127/10011/18, від 20.01.2021 у справі № 318/1274/88.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, позицію представників сторін, дослідивши матеріали даної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини та застосовані норми права

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 була власником земельної ділянки площею 0,0294 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі у АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2002 (а.с. 5-9). 
Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку площею 0,0294 га (294 кв.м.) посвідчувалося державним актом на право власності на землю від 28.03.2002 серії ЗК № 014975 (а.с. 113). 
На цій земельній ділянці знаходиться будівля будинку побуту літ. «Б-ІІ», загальною площею 295, 8 кв.м., яка в цілому належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 07.10.2003. Отже, 
Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 42/100 (сорок дві сотих) частини будівлі будинку побуту АДРЕСА_1 ) (а.с. 16). 
На момент такого відчуження окремого договору щодо земельної ділянки, на якій розташовані 42/100 часток будівлі – не укладалося. В той же час, у зазначеному договорі купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року зазначено, що будівля, частина якої відчужується, розташована на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, оформлення права власності на земельну ділянку буде проведено покупцем згідно вимог чинного законодавства. Покупцеві та продавцеві роз`яснено зміст ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України про необхідність оформлення права власності на земельну ділянку.
Суд першої інстанції вказав, що коли позивачка дарувала ОСОБА_3 будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці, вона приховала від нотаріуса той факт, що земельна ділянка належить їй на правах приватної власності з 27.03.2002. Те саме зробив і ОСОБА_3 – син позивачки, коли продавав частину будівлі АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.120 ЗК України (в редакції станом на 13.12.2006) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 
Згідно з ч.1 ст. 377 ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до роз`яснень Пленуму верховного Суду України, викладеними в п. r п. 18 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами після 31 грудня 2001 року право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати, що відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 
Отже, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, частина земельної ділянки у АДРЕСА_1 , яка належала позивачці, на якій розміщено будівлю будинку побуту літ. «Б-ІІ», та частка земельної ділянки, необхідна для обслуговування даної будівлі, при даруванні будівлі – перейшла у власність  ОСОБА_3 .
Після укладення договору купівлі-продажу 42/100 частини будівлі будинку побуту від 13 грудня 2006 року – відповідна частина земельної ділянки, яка знаходиться під частиною будівлі ОСОБА_2 та її частка, яка необхідна для обслуговування даної частини будівлі – є власністю ОСОБА_2 і такий має право на виділ цієї частини земельної ділянки відповідно до вимог статті 120 ЗК України та статей 183, 364, 367 ЦК України. Дана обставина встановлена постановою Закарпатського апеляційного суду від 29.06.2022 у справі № 307/2437/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105132978 ).
Цим рішенням встановлено, що із технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , яка розташована в АДРЕСА_1 відомо, що розмір земельної ділянки під частиною будівлі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , становить 0,0116 га.
Таким чином при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що норми ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
Враховуючи цей принцип, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача такого об`єкту право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
З наявного у матеріалах справи договору від 04.01.2020, яким здійснено поділ часток у праві власності на будівлю, вбачається, що ОСОБА_4 був власником 42/100 будівлі у АДРЕСА_1 (на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2006), а ОСОБА_5 був власником 58/100 будівлі у АДРЕСА_1 (24/100 часток будівлі на підставі договору дарування від 07.02.2007, 34/100 часток будівлі на підставі договору дарування від 26.12.2019) (а.с. 164).
Отже, попри те, що право власності на земельну площею 0,0294 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі у АДРЕСА_1 рахувалося за позивачкою на підставі державного акту на право власності на землю від 28.03.2002 серії ЗК № 014975, фактично наразі особи, які є співвласниками будівлі, розміщеної на цій земельній ділянці, у відповідних частках є співвласниками цієї земельної ділянки – тієї частини земельної ділянки, яка зайнята будівлею та частини земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.
Переконання позивачки, що відповідач ОСОБА_2 не має права користуватися земельною ділянкою під належною йому частиною будівлі, а також тією частиною, яка необхідна для обслуговування даної частини будівлі – ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.
Звертаючись до суду із позовом у даній справі та вимагаючи встановити відповідачеві ОСОБА_2 платний земельний сервітут: під належною відповідачу частиною будівлі (площею 0,065 га), для проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (розміром 12 м х 0,5 м), для проходу та встановлення при потребі будівельних риштувань, позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач не сплачує їй кошти за використання належної позивачці земельної ділянки. 
Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту – це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або за рішенням суду. 
Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, серед яких є, зокрема: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.
Зазначена стаття визначає конкретних суб`єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. За змістом вказаних норм ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки (або нерухомого майна), у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої), чужої земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом, та мати можливість доступу до свого майна (земельної ділянки або будівлі) через чужу земельну ділянку.
Земельний сервітут може бути встановлено у випадку, коли потреби особи, яка просить встановлення сервітуту, не можуть бути задоволені іншим способом, і здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Закон вимагає від позивача, який просить встановити сервітут, надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання свого майна неможливе без застосування обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. 
У позовній заяві позивачка не наводила доводів і не довела доказами наявність у ОСОБА_1 потреби у використанні чужої земельної ділянки, натомість звернувшись до суду із позовом у даній справі та вимагаючи встановити відповідачеві ОСОБА_2 платний земельний сервітут, заявила позовні вимоги про встановлення обтяження сервітутом земельної ділянки, власником якої рахувалася ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на землю від 28.03.2002 серії ЗК № 014975, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 квітня 2024 року. 

Головуюча:

Судді: